+ EVANGÉLIUM Szent Máté könyvéből

Az a víz, amelyet én adok, örök életre szökellő vízforrás

Abban az időben:

Jézus Szamaria egyik városába, Szikárba érkezett, közel ahhoz a földhöz, amelyet Jákob adott fiának, Józsefnek. Ott volt Jákob kútja. Mivel Jézus útközben elfáradt, leült a kútnál. Az idő dél felé járt. Közben odajött egy szamariai asszony, hogy vizet merítsen. Jézus megkérte: „Adj innom!” Tanítványai ugyanis elmentek a városba, hogy ennivalót vegyenek. Az asszony elcsodálkozott: „Hogyan kérhetsz te, zsidó létedre tőlem, szamariai asszonytól inni?” A zsidók ugyanis nem érintkeznek a szamaritánusokkal.

Jézus így felelt: „Ha ismernéd Isten ajándékát, és tudnád, hogy ki mondja neked: »Adj innom!«, inkább te kérnéd őt, és ő élő vizet adna neked.”

Az asszony ezt felelte: „Uram, hiszen vödröd sincs, a kút pedig mély. Honnan vennéd az élő vizet? Csak nem vagy nagyobb Jákob atyánknál, aki nekünk ezt a kutat adta, amelyből ő maga is ivott, meg a fiai és az állatai?”

Jézus erre megjegyezte: „Mindaz, aki ebből a vízből iszik, újra megszomjazik. De aki abból a vízből iszik, amelyet én adok neki, nem szomjazik meg soha többé. Az a víz, amelyet én adok, örök életre szökellő vízforrás lesz benne.”

Erre az asszony megkérte: „Uram, add nekem azt a vizet, hogy ne legyek szomjas, és ne kelljen ide járnom vizet meríteni!” Jézus így szólt: „Menj, hívd a férjedet, és jöjj ide!” Az asszony ezt felelte: „Nincs is férjem!”

Mire Jézus: „Jól mondod, hogy nincs férjed. Mert öt férjed volt, és akid most van, az sem a férjed. Ezt helyesen mondtad.” Ekkor így szólt az asszony: „Uram, látom, hogy próféta vagy! Atyáink ezen a hegyen imádták Istent, ti pedig azt mondjátok, hogy Jeruzsálem az a hely, ahol imádni kell őt.”

Jézus ezt felelte: „Hidd el nekem, asszony, hogy eljön az óra, amikor az Atyát nem itt és nem is Jeruzsálemben fogjátok imádni. Ti azt imádjátok, akit nem ismertek, mi pedig azt, akit ismerünk, hiszen az üdvösség a zsidóktól ered. De eljön az óra, sőt már itt is van, amikor az igazi imádók lélekben és igazságban imádják az Atyát. Mert az Atya ilyen imádókat vár. Isten ugyanis Lélek, ezért akik őt imádják, lélekben és igazságban kell imádniuk.”

Az asszony így szólt: „Tudom, hogy eljön a Messiás, akit Krisztusnak neveznek. Ha majd eljön, ő tudtunkra ad mindent.”

Erre Jézus kijelentette: „Én vagyok az, aki veled beszélek.” Tanítványai éppen visszaérkeztek, és meglepődtek, hogy asszonnyal beszélget. De nem kérdezte meg egyikük sem: „Mit akarsz tőle?”, vagy: „Miért beszélgetsz vele?”

Az asszony pedig otthagyva korsóját, elsietett a városba és elmondta az embereknek: „Gyertek, nézzétek meg azt az embert, aki mindent elmondott, amit tettem! Lehet, hogy ő a Krisztus?” Ki is jöttek a városból, és odagyűltek köréje.

Közben a tanítványok megkínálták őt: „Mester, egyél!” Jézus azonban ezt mondta nekik: „Van nekem olyan ételem, amelyről ti nem tudtok!” Erre a tanítványok kérdezgetni kezdték egymást: „Talán valaki hozott neki ennivalót?” De Jézus megmagyarázta: „Az én ételem az, hogy megtegyem annak akaratát, aki engem küldött, és hogy befejezzem az ő művét. Ugye, azt mondjátok: Még négy hónap, és itt az aratás. Íme, én azt mondom nektek: Emeljétek fel szemeteket és nézzétek a földeket, aranysárgák már, készek az aratásra. Az arató elnyeri most jutalmát: Begyűjti a termést az örök életre, hogy aki vetett, együtt örülhessen azzal, aki arat. Mert igaza van a közmondásnak: Az egyik vet, a másik arat. Én azért küldtelek titeket, hogy learassátok, amivel nem ti fáradtatok. Mások fáradoztak, ti pedig az ő munkájukba álltatok be.” Abból a városból, a szamaritánusok közül sokan hittek benne, mivel az asszony tanúsította: „Mindent elmondott, amit tettem.” Mikor azután kijöttek hozzá a szamaritánusok, megkérték őt, hogy maradjon náluk. Ott is maradt két napig. Ezután így szóltak az asszonyhoz: „Most már nem a te szavadra hiszünk. Hallottuk őt mi magunk is, és tudjuk, hogy valóban ő a világ Üdvözítője.”

1. Lectio – olvasás

1.1. Görög szöveg szó szerinti fordítása

5ἔρχεται οὖν εἰς πόλιν τῆς Σαμαρείας λεγομένην Συχὰρ πλησίον τοῦ χωρίου ὃ ἔδωκεν Ἰακὼβ τῷ Ἰωσὴφ τῷ υἱῷ αὐτοῦ·

Jön tehát a Szamaria Szikárnak nevezett városába, közel a földbirtokhoz, amit Jákob adott fiának: Józsefnek.

6ἦν δὲ ἐκεῖ πηγὴ τοῦ Ἰακώβ. ὁ οὖν Ἰησοῦς κεκοπιακὼς ἐκ τῆς ὁδοιπορίας ἐκαθέζετο οὕτως ἐπὶ τῇ πηγῇ ὥρα ἦν ὡς ἕκτη.

Ott volt pedig Jákob forrása. Jézus tehát kimerülve a vándorúttól egyszerűen leült a forrás mellé: amikor hat óra volt.

7Ἔρχεται γυνὴ ἐκ τῆς Σαμαρείας ἀντλῆσαι ὕδωρ. λέγει αὐτῇ ὁ Ἰησοῦς·Δός μοι πεῖν

Jön egy asszony Szamariából meríteni vizet. Mondja neki Jézus: „Adj nekem inni!”

8οἱ γὰρ μαθηταὶ αὐτοῦ ἀπεληλύθεισαν εἰς τὴν πόλιν, ἵνα τροφὰς ἀγοράσωσιν.

A tanítványai ugyanis elmentek a városba, hogy élelmet vásároljanak.

9λέγει οὖν αὐτῷ ἡ γυνὴ ἡ Σαμαρῖτις· Πῶς σὺ Ἰουδαῖος ὢν παρʼ ἐμοῦ πεῖν αἰτεῖς γυναικὸς Σαμαρίτιδος οὔσης; οὐ γὰρ συγχρῶνται Ἰουδαῖοι Σαμαρίταις.

Mondja tehát neki a szamariai asszony: „Hogyan kérsz te zsidó lévén tőlem, egy szamariai asszonytól, inni? Ugyanis szamariaiakkal nem érintkeznek zsidók.

1^0ἀπεκρίθη Ἰησοῦς καὶ εἶπεν αὐτῇ·Εἰ ᾔδεις τὴν δωρεὰν τοῦ θεοῦ καὶ τίς ἐστιν ὁ λέγων σοι·Δός μοι πεῖν, σὺ ἂν ᾔτησας αὐτὸν καὶ ἔδωκεν ἄν σοι ὕδωρ ζῶν.

Felelte Jézus, és mondta neki: „Ha ismernéd az Isten ajándékát, és hogy ki az, aki mondja neked: »Adj nekem inni!«, te kérnéd őt, és adna neked élő vizet.”

1^1λέγει αὐτῷ ἡ γυνή Κύριε, οὔτε ἄντλημα ἔχεις καὶ τὸ φρέαρ ἐστὶν βαθύ·πόθεν οὖν ἔχεις τὸ ὕδωρ τὸ ζῶν;

Mondja neki az asszony: „Uram, nincsen merítő edényed sem, meg aztán a kút mély: honnan van tehát neked az élő víz?”

1^2μὴ σὺ μείζων εἶ τοῦ πατρὸς ἡμῶν Ἰακώβ, ὃς ἔδωκεν ἡμῖν τὸ φρέαρ καὶ αὐτὸς ἐξ αὐτοῦ ἔπιεν καὶ οἱ υἱοὶ αὐτοῦ καὶ τὰ θρέμματα αὐτοῦ;

Nagyobb vagy te talán Jákob atyánknál, aki adta nekünk a kutat, és ő maga ebből ivott, és az ő fiai, meg az ő állatai?

1^3ἀπεκρίθη Ἰησοῦς καὶ εἶπεν αὐτῇ Πᾶς ὁ πίνων ἐκ τοῦ ὕδατος τούτου διψήσει πάλιν

Jézus felelte és mondta neki: „Mindaz, aki iszik ebből a vízből, meg fog szomjazni ismét:

1^4ὃς δʼ ἂν πίῃ ἐκ τοῦ ὕδατος οὗ ἐγὼ δώσω αὐτῷ, οὐ μὴ διψήσει εἰς τὸν αἰῶνα, ἀλλὰ τὸ ὕδωρ ὃ δώσω αὐτῷ γενήσεται ἐν αὐτῷ πηγὴ ὕδατος ἁλλομένου εἰς ζωὴν αἰώνιον.

Viszont aki csak iszik a vízből, amit én fogok adni neki, nem fog megszomjazni örökre, hanem a víz, amit adni fogok neki, az örök életre buzogó víz forrása lesz benne.

1^5λέγει πρὸς αὐτὸν ἡ γυνή·Κύριε, δός μοι τοῦτο τὸ ὕδωρ, ἵνα μὴ διψῶ μηδὲ διέρχωμαι ἐνθάδε ἀντλεῖν.

Mondja neki az asszony: „Uram, add nekem ezt a vizet, hogy ne szomjazzam, és ne járjak át ide meríteni.”

1^6Λέγει αὐτῇ·Ὕπαγε φώνησον τὸν ἄνδρα σου καὶ ἐλθὲ ἐνθάδε.

Mondja neki: „Menj el, hívd a te férjedet, és jöjj ide!”

1^7ἀπεκρίθη ἡ γυνὴ καὶ εἶπεν αὐτῷ·Οὐκ ἔχω ἄνδρα. λέγει αὐτῇ ὁ Ἰησοῦς Καλῶς εἶπας ὅτι Ἄνδρα οὐκ ἔχω·

Felelte az asszony és mondta neki: „Nincs férjem.” Jézus mondja neki: „Jól mondtad, hogy nincsen férjem:

1^8πέντε γὰρ ἄνδρας ἔσχες, καὶ νῦν ὃν ἔχεις οὐκ ἔστιν σου ἀνήρ· τοῦτο ἀληθὲς εἴρηκας.

Ugyanis öt férjed volt, és most, aki van neked, nem a te férjed: ezt helyesen mondtad.”

1^9λέγει αὐτῷ ἡ γυνή Κύριε, θεωρῶ ὅτι προφήτης εἶ σύ.

Mondja neki az asszony: „Uram, látom: Te próféta vagy.

2^0οἱ πατέρες ἡμῶν ἐν τῷ ὄρει τούτῳ προσεκύνησαν·καὶ ὑμεῖς λέγετε ὅτι ἐν Ἱεροσολύμοις ἐστὶν ὁ τόπος ὅπου προσκυνεῖν δεῖ.

A mi atyáink ezen a hegyen imádtak: ti pedig azt mondjátok, hogy Jeruzsálemben van a hely, ahol imádni kell.”

2^1λέγει αὐτῇ ὁ Ἰησοῦς·Πίστευέ μοι, γύναι, ὅτι ἔρχεται ὥρα ὅτε οὔτε ἐν τῷ ὄρει τούτῳ οὔτε ἐν Ἱεροσολύμοις προσκυνήσετε τῷ πατρί.

Mondja neki Jézus: „Higgy nekem, asszony: eljön az óra, amikor sem ezen a hegyen, sem Jeruzsálemben nem fogjátok imádni az Atyát.”

2^2ὑμεῖς προσκυνεῖτε ὃ οὐκ οἴδατε, ἡμεῖς προσκυνοῦμεν ὃ οἴδαμεν, ὅτι ἡ σωτηρία ἐκ τῶν Ἰουδαίων ἐστίν·

Ti imádjátok, amit nem ismertek: mi imádjuk, amit ismerünk, mert az üdvösség a zsidóktól van.

2^3ἀλλὰ ἔρχεται ὥρα καὶ νῦν ἐστιν, ὅτε οἱ ἀληθινοὶ προσκυνηταὶ προσκυνήσουσιν τῷ πατρὶ ἐν πνεύματι καὶ ἀληθείᾳ, καὶ γὰρ ὁ πατὴρ τοιούτους ζητεῖ τοὺς προσκυνοῦντας αὐτόν·

De eljön az óra és most van, amikor az igazi imádók lélekben és igazságban fogják imádni az Atyát: ugyanis az Atya azt kívánja, hogy ilyenek legyenek azok, akik őt imádják.

2^4πνεῦμα ὁ θεός, καὶ τοὺς προσκυνοῦντας αὐτὸν ἐν πνεύματι καὶ ἀληθείᾳ δεῖ προσκυνεῖν.

Lélek az Isten, és kell, hogy akik őt imádják, lélekben és igazságban imádják.”

2^5λέγει αὐτῷ ἡ γυνή Οἶδα ὅτι Μεσσίας ἔρχεται, ὁ λεγόμενος χριστός ὅταν ἔλθῃ ἐκεῖνος, ἀναγγελεῖ ἡμῖν ἅπαντα.

Mondja neki az asszony: „Tudom, hogy eljön a Messiás, a Krisztusnak nevezett: amikor az eljön, mindent fel fog tárni nekünk.”

2^6λέγει αὐτῇ ὁ Ἰησοῦς Ἐγώ εἰμι, ὁ λαλῶν σοι.

Mondja neki Jézus: „Én vagyok, aki veled beszélek.”

2^7Καὶ ἐπὶ τούτῳ ἦλθαν οἱ μαθηταὶ αὐτοῦ, καὶ ἐθαύμαζον ὅτι μετὰ γυναικὸς ἐλάλει οὐδεὶς μέντοι εἶπεν Τί ζητεῖς; ἢ τί λαλεῖς μετʼ αὐτῆς;

Eközben pedig megjöttek a tanítványai, és csodálkoztak, hogy asszonnyal beszélgetett: senki sem mondta: „Mit kívánsz, vagy mit beszélsz vele?”

2^8ἀφῆκεν οὖν τὴν ὑδρίαν αὐτῆς ἡ γυνὴ καὶ ἀπῆλθεν εἰς τὴν πόλιν καὶ λέγει τοῖς ἀνθρώποις

Ott hagyta tehát az asszony az ő korsóját, és elment a városba, és mondja az embereknek:

2^9Δεῦτε ἴδετε ἄνθρωπον ὃς εἶπέ μοι πάντα ὅσα ἐποίησα· μήτι οὗτός ἐστιν ὁ χριστός;

„Jöjjetek, nézzetek egy embert, aki mindazokat elmondta nekem, amiket tettem, talán esetleg ez a Krisztus?”

3^0ἐξῆλθον ἐκ τῆς πόλεως καὶ ἤρχοντο πρὸς αὐτόν.

Kijöttek a városból, és eljöttek hozzá.

3^1Ἐν τῷ μεταξὺ ἠρώτων αὐτὸν οἱ μαθηταὶ λέγοντες·Ῥαββί, φάγε.

Eközben a tanítványok kérték őt mondván: „Rabbi, egyél!”

3^2ὁ δὲ εἶπεν αὐτοῖς·Ἐγὼ βρῶσιν ἔχω φαγεῖν ἣν ὑμεῖς οὐκ οἴδατε.

De az mondta nekik: „Énnekem van élelmem, amelyet egyem, amit ti nem ismertek.”

3^3ἔλεγον οὖν οἱ μαθηταὶ πρὸς ἀλλήλους Μή τις ἤνεγκεν αὐτῷ φαγεῖν;

A tanítványok tehát mondták egymásnak: „Talán csak nem hozott valaki neki enni?”

3^4λέγει αὐτοῖς ὁ Ἰησοῦς· Ἐμὸν βρῶμά ἐστιν ἵνα ποιήσω τὸ θέλημα τοῦ πέμψαντός με καὶ τελειώσω αὐτοῦ τὸ ἔργον.

Mondja nekik Jézus: „Az én eledelem az, hogy megtegyem annak az akaratát, aki küldött engem, és véghezvigyem az ő cselekedetét.

3^5οὐχ ὑμεῖς λέγετε ὅτι Ἔτι τετράμηνός ἐστιν καὶ ὁ θερισμὸς ἔρχεται; ἰδοὺ λέγω ὑμῖν, ἐπάρατε τοὺς ὀφθαλμοὺς ὑμῶν καὶ θεάσασθε τὰς χώρας ὅτι λευκαί εἰσιν πρὸς θερισμόν ἤδη

Ti nem mondjátok, hogy már csak négy hónap, és jön az aratás? Íme, mondom nektek: emeljétek fel a ti szemeiteket, és nézzétek a szántóföldeket: fehérek az aratásra. Már

3^6ὁ θερίζων μισθὸν λαμβάνει καὶ συνάγει καρπὸν εἰς ζωὴν αἰώνιον, ἵνα ὁ σπείρων ὁμοῦ χαίρῃ καὶ ὁ θερίζων.

az arató fogja a bért, és összegyűjti a termést az örök életre, hogy a vető együtt örüljön az aratóval.

3^7ἐν γὰρ τούτῳ ὁ λόγος ἐστὶν ἀληθινὸς ὅτι Ἄλλος ἐστὶν ὁ σπείρων καὶ ἄλλος ὁ θερίζων·

Ebben ugyanis igaz a mondás: »Más az, aki vet, és más az, aki arat.«

3^8ἐγὼ ἀπέστειλα ὑμᾶς θερίζειν ὃ οὐχ ὑμεῖς κεκοπιάκατε·ἄλλοι κεκοπιάκασιν, καὶ ὑμεῖς εἰς τὸν κόπον αὐτῶν εἰσεληλύθατε.

Én elküldtelek titeket aratni, amiért nem ti dolgoztatok meg keményen: mások dolgoztak meg keményen, és ti az ő fáradozásukba álltatok be.”

3^9Ἐκ δὲ τῆς πόλεως ἐκείνης πολλοὶ ἐπίστευσαν εἰς αὐτὸν τῶν Σαμαριτῶν διὰ τὸν λόγον τῆς γυναικὸς μαρτυρούσης ὅτι Εἶπέν μοι πάντα ἃ ἐποίησα.

Abból a városból pedig a szamariaiak közül sokan hittek benne az asszony szava miatt, aki tanúskodott: „Mindent elmondott nekem, amit tettem.”

4^0ὡς οὖν ἦλθον πρὸς αὐτὸν οἱ Σαμαρῖται, ἠρώτων αὐτὸν μεῖναι παρʼ αὐτοῖς καὶ ἔμεινεν ἐκεῖ δύο ἡμέρας.

Amint tehát a szamariaiak oda jöttek hozzá, kérték őt, hogy maradjon náluk: és ott maradt két napot.

4^1καὶ πολλῷ πλείους ἐπίστευσαν διὰ τὸν λόγον αὐτοῦ,

És sokkal többen hittek az ő szava miatt,

4^2τῇ τε γυναικὶ ἔλεγον ὅτι Οὐκέτι διὰ τὴν σὴν λαλιὰν πιστεύομεν·αὐτοὶ γὰρ ἀκηκόαμεν, καὶ οἴδαμεν ὅτι οὗτός ἐστιν ἀληθῶς ὁ σωτὴρ τοῦ κόσμου.

és mondták az asszonynak: „Már nem a te beszéded miatt hiszünk: ugyanis magunk meghallgattuk és felismertük, hogy ez valóban a világ üdvözítője.”

1.2. Nova Vulgata és magyar fordítások

NOVA VULGATA

Szent István Társulat fordítása

Szent Jeromos Katolikus Bibliatársulat fordítása

Békés-Dalos Újszövetségi Szentírás

Károli Gáspár revideált fordítása

Simon Tamás László O.S.B. Újszövetség-fordítása

5VENIT ERGO IN CIVITATEM SAMARIAE, QUAE DICITUR SICHAR, IUXTA PRAEDIUM, QUOD DEDIT IACOB IOSEPH FILIO SUO;

5Odaért Szamária egyik városához, Szikarhoz; ez annak a földnek a közelében volt, amelyet Jákob fiának, Józsefnek adott.

5Megérkezett tehát Szamaria egyik városába, amelyet Szikarnak neveznek, közel ahhoz a földdarabhoz, amelyet Jákob a fiának, Józsefnek adott.

5Útközben Szamaria egyik városába, Szikárba érkezett, közel ahhoz a földhöz, amit Jákob adott fiának, Józsefnek.

5Megy vala azért Samáriának Sikár nevű városába, annak a teleknek szomszédjába, a melyet Jákób adott vala az ő fiának, Józsefnek.

5Így jutott el Szamaria egyik városához, amelynek Szikar volt a neve. Ez közel volt ahhoz a birtokhoz, amelyet Jákob adott fiának, Józsefnek.

6ERAT AUTEM IBI FONS IACOB. IESUS ERGO FATIGATUS EX ITINERE SEDEBAT SIC SUPER FONTEM; HORA ERAT QUASI SEXTA.

6Ott volt Jákob kútja. Jézus elfáradt az úton, azért leült a kútnál. A hatodik óra felé járt az idő.

6Ott volt Jákob kútja. Jézus akkor elfáradva az úttól, azon nyomban leült a kútnál. Körülbelül a hatodik óra volt.

6Ott volt Jákob kútja. Jézus a megtett úttól fáradtan leült a kúthoz. Ez a hatodik órában történt.

6Ott vala pedig a Jákób forrása. Jézus azért, az utazástól elfáradva, azonmód leüle a forráshoz. Mintegy hat óra vala.

6Ott volt Jákob forrása. Jézus akkor az úttól elfáradva leült a forrásnál. Délfelé járt.

7VENIT MULIER DE SAMARIA HAURIRE AQUAM. DICIT EI IESUS: “DA MIHI BIBERE”;

7Egy szamáriai asszony odament vizet meríteni. Jézus megszólította: „Adj innom!”

7Odajött egy szamariai asszony, hogy vizet merítsen. Jézus azt mondta neki: »Adj innom!«

7Odajött egy szamariai asszony, hogy vizet merítsen. Jézus megkérte: „Adj innom.”

7Jöve egy samáriabeli asszony vizet meríteni; monda néki Jézus: Adj innom!

7Egy szamaritánus asszony jött vizet meríteni. Jézus így szólt hozzá: – Adj innom!

8DISCIPULI ENIM EIUS ABIERANT IN CIVITATEM, UT CIBOS EMERENT. 9 DICIT ERGO EI MULIER ILLA SAMARITANA: “QUOMODO TU, IUDAEUS CUM SIS, BIBERE A ME POSCIS, QUAE SUM MULIER SAMARITANA?”. NON ENIM COUTUNTUR IUDAEI SAMARITANIS.

8Tanítványai ugyanis bementek a városba, hogy élelmet szerezzenek.

8Tanítványai ugyanis elmentek a városba, hogy élelmet vegyenek.

8Tanítványai ugyanis elmentek a városba, hogy ennivalót vegyenek.

8Az ő tanítványai ugyanis elmentek a városba, hogy ennivalót vegyenek.

8Tanítványai ugyanis elmentek a városba, hogy ennivalót vegyenek.

9A szamáriai asszony így válaszolt: „Hogyan? Zsidó létedre tőlem, szamáriai asszonytól kérsz inni?” [A zsidók ugyanis nem érintkeztek a szamáriaiakkal.]

9A szamariai asszony erre azt mondta neki: »Zsidó létedre hogyan kérhetsz te inni tőlem, aki szamariai asszony vagyok?« Mert a zsidók nem érintkeznek a szamariaiakkal.

9Az asszony elcsodálkozott: „Hogyan? Te zsidó létedre tőlem, szamariai asszonytól kérsz inni?” A zsidók ugyanis nem érintkeznek a szamariaiakkal.

9Monda azért néki a samáriai asszony: Hogy kérhetsz inni zsidó létedre én tőlem, a ki samáriai asszony vagyok?! Mert a zsidók nem barátkoznak a samáriaiakkal.

9A szamaritánus asszony ezt mondta: – Hogyan? Te zsidó létedre tőlem kérsz inni, mikor én szamaritánus nő vagyok? A zsidók ugyanis nem használnak a szamaritánusokkal közös edényeket.

10RESPONDIT IESUS ET DIXIT EI: “SI SCIRES DONUM DEI, ET QUIS EST, QUI DICIT TIBI: “DA MIHI BIBERE”, TU FORSITAN PETISSES AB EO, ET DEDISSET TIBI AQUAM VIVAM”.

10Jézus ezt felelte neki: „Ha ismernéd Isten ajándékát, s azt, aki azt mondja neked: Adj innom, inkább te kértél volna tőle, s ő élő vizet adott volna neked.”

10Jézus azt felelte: »Ha ismernéd az Isten ajándékát, és hogy ki az, aki mondja neked: ‘adj innom’, talán te kérted volna őt, és ő élő vizet adott volna neked.«

10Jézus így felelt: „Ha ismernéd Isten ajándékát és tudnád, aki mondta neked: adj innom, inkább te kérnéd őt, és ő élővizet adna neked.”

10Felele Jézus és monda néki: Ha ismernéd az Isten ajándékát, és hogy ki az, a ki ezt mondja néked: Adj innom!; te kérted volna őt, és adott volna néked élő vizet.

10Jézus így válaszolt: – Ha ismernéd Isten ajándékát, és hogy ki az, aki így szól hozzád „Adj innom!”, akkor te kértél volna tőle, és ő adott volna neked élő vizet.

11DICIT EI MULIER: “DOMINE, NEQUE IN QUO HAURIAS HABES, ET PUTEUS ALTUS EST; UNDE ERGO HABES AQUAM VIVAM?

11„Uram – mondta erre az asszony –, hiszen vödröd sincs, a kút pedig mély. Honnan vehetnél hát élő vizet?

11Az asszony így szólt: »Uram, nincs is mivel merítened, a kút pedig mély; honnan vennéd hát az élő vizet?

11„Uram, szólt az asszony, hiszen vödröd sincs, a kút pedig mély. Honnan veszed az élővizet?

11Monda néki az asszony: Uram, nincs mivel merítened, és a kút mély: hol vennéd tehát az élő vizet?

11Az asszony így szólt hozzá: – Uram, merítőedényed sincs, és a kút mély. Honnan vennéd az élő vizet?

12NUMQUID TU MAIOR ES PATRE NOSTRO IACOB, QUI DEDIT NOBIS PUTEUM, ET IPSE EX EO BIBIT ET FILII EIUS ET PECORA EIUS?”.

12Csak nem vagy nagyobb Jákob atyánknál, aki ezt a kutat adta nekünk, s maga is ebből ivott a fiaival és állataival együtt?”

12Csak nem vagy nagyobb Jákob atyánknál, aki nekünk a kutat adta, amelyből ő maga, fiai és jószágai is ittak?«

12Csak nem vagy nagyobb Jákob atyánknál, aki nekünk ezt a kutat adta, amelyből ő maga is ivott, meg fiai és állatai is?”

12Avagy nagyobb vagy-é te a mi atyánknál, Jákóbnál, a ki nékünk adta ezt a kutat, és ebből ivott ő is, a fiai is és jószága is?

12Talán nagyobb vagy atyánknál, Jákobnál, aki ezt a kutat adta nekünk, és aki maga is ebből ivott, sőt fiai és jószágai is?

13RESPONDIT IESUS ET DIXIT EI: “OMNIS, QUI BIBIT EX AQUA HAC, SITIET ITERUM;

13Jézus azt mondta neki feleletül: „Aki ebből a vízből iszik, újra megszomjazik.

13Jézus azt felelte: »Mindaz, aki ebből a vízből iszik, ismét megszomjazik,

13Jézus erre megjegyezte: „Mindaz, aki e vízből iszik, ismét megszomjazik.

13Felele Jézus és monda néki: Mindaz, a ki ebből a vízből iszik, ismét megszomjúhozik:

13Jézus így válaszolt neki: – Aki ebből a vízből iszik, ismét megszomjazik,

14QUI AUTEM BIBERIT EX AQUA, QUAM EGO DABO EI, NON SITIET IN AETERNUM; SED AQUA, QUAM DABO EI, FIET IN EO FONS AQUAE SALIENTIS IN VITAM AETERNAM”.

14De aki abból a vízből iszik, amelyet én adok, az nem szomjazik meg soha többé, mert a víz, amelyet én adok, örök életre szökellő vízforrás lesz benne.”

14de aki abból a vízből iszik, amelyet én adok neki, soha többé nem szomjazik meg, hanem a víz, amelyet adok neki, örök életre szökellő vízforrás lesz benne.«

14De aki abból a vízből iszik, melyet én adok, nem szomjazik soha többé. Az a víz melyet én adok, örök életre szökellő vízforrás lesz benne.”

14Valaki pedig abból a vízből iszik, a melyet én adok néki, soha örökké meg nem szomjúhozik; hanem az a víz, a melyet én adok néki, örök életre buzgó víznek kútfeje lesz ő benne.

14de aki majd abból a vízből iszik, amelyet én adok neki, soha többé meg nem szomjazik. A víz, amit majd én adok neki, forrássá lesz benne, amely az örök életre buzog.

15DICIT AD EUM MULIER: “DOMINE, DA MIHI HANC AQUAM, UT NON SITIAM NEQUE VENIAM HUC HAURIRE”.

15Erre az asszony kérte: „Uram, adj nekem ilyen vizet, hogy ne szomjazzam többé, s ne kelljen idejárnom meríteni.”

15Erre az asszony így szólt: »Uram, add nekem azt a vizet, hogy ne szomjazzam, és ne járjak ide meríteni!«

15„Uram, kérte az asszony, add nekem ezt a vizet, hogy ne szomjazzam és ne kelljen Ide járnom meríteni.”

15Monda néki az asszony: Uram, add nékem azt a vizet, hogy meg ne szomjúhozzam, és ne jőjjek ide meríteni!

15Az asszony erre ezt mondta: – Uram, add nekem ezt a vizet, hogy ne szomjazzam meg többé, és ne kelljen idejárnom meríteni!

16DICIT EI: “VADE, VOCA VIRUM TUUM ET VENI HUC”.

16Jézus így válaszolt: „Menj, hívd el a férjedet, és gyere vissza!”

16Jézus ezt felelte neki: »Menj, hívd el a férjedet, és jöjj ide!«

16„Menj, szólt (Jézus), hívd el férjedet és jöjj ide.”

16Monda néki Jézus: Menj el, hívd a férjedet, és jőjj ide!

16Jézus így szólt hozzá: – Menj el, hívd a férjed, és jöjj vissza!

17RESPONDIT MULIER ET DIXIT EI: “NON HABEO VIRUM”. DICIT EI IESUS: “BENE DIXISTI: “NON HABEO VIRUM”;

17„Nincs férjem” – felelte az asszony. Jézus erre azt mondta neki: „Jól mondtad, hogy nincs férjed,

17Az asszony erre kijelentette: »Nincs férjem.« Jézus ezt válaszolta: »Jól mondtad: ‘Nincs férjem’.

17„Nincs férjem” – felelte az asszony. Jézus ráhagyta: „Jól mondtad: nincs férjem.

17Felele az asszony és monda: Nincs férjem. Monda néki Jézus: Jól mondád, hogy: Nincs férjem;

17Az asszony így válaszolt: – Nincs férjem. Jézus erre ezt mondta: – Jól mondtad, „nincs férjem”,

18QUINQUE ENIM VIROS HABUISTI, ET NUNC, QUEM HABES, NON EST TUUS VIR. HOC VERE DIXISTI”.

18mert volt ugyan öt férjed, de akid most van, az nem férjed. Így igazat mondtál.”

18Mert öt férjed volt, és akid most van, az nem férjed. Ezt helyesen mondtad.«

18Öt férjed volt, s akid most van, az sem férjed. Ezt helyesen mondtad.”

18Mert öt férjed volt, és a mostani nem férjed: ezt igazán mondtad.

18mert öt férjed volt, és akivel most élsz, nem a férjed. Ebben igazat mondtál.

19DICIT EI MULIER: “DOMINE, VIDEO QUIA PROPHETA ES TU.

19„Uram – válaszolta az asszony –, látom, próféta vagy.

19Az asszony ekkor így szólt: »Uram, látom, hogy próféta vagy.

19„Uram, ismerte be az asszony, látom, próféta vagy.

19Monda néki az asszony: Uram, látom, hogy te próféta vagy.

19Az asszony ekkor így felelt: – Uram, látom, hogy próféta vagy.

20PATRES NOSTRI IN MONTE HOC ADORAVERUNT, ET VOS DICITIS QUIA IN HIEROSOLYMIS EST LOCUS, UBI ADORARE OPORTET”.

20Atyáink ezen a hegyen imádták az Istent, ti meg azt mondjátok, hogy Jeruzsálemben kell imádni.”

20A mi atyáink ezen a hegyen imádták Istent, ti pedig azt mondjátok, hogy Jeruzsálemben van a hely, ahol őt imádni kell.«

20Atyáink ezen a hegyen imádták az Istent, ti pedig azt mondjátok, hogy Jeruzsálem az a hely, ahol imádni kell őt.”

20A mi atyáink ezen a hegyen imádkoztak; és ti azt mondjátok, hogy Jeruzsálemben van az a hely, a hol imádkozni kell.

20Atyáink ezen a hegyen imádták Istent, ti pedig azt mondjátok, hogy Jeruzsálemben van az a Hely, ahol Istent imádni kell.

21DICIT EI IESUS: “CREDE MIHI, MULIER, QUIA VENIT HORA, QUANDO NEQUE IN MONTE HOC NEQUE IN HIEROSOLYMIS ADORABITIS PATREM.

21„Hidd el nekem, asszony – mondta Jézus –, elérkezik az óra, amikor sem ezen a hegyen, sem Jeruzsálemben nem fogják imádni az Atyát.

21Jézus azt felelte neki: »Hidd el nekem, asszony, hogy eljön az óra, amikor sem ezen a hegyen, sem Jeruzsálemben nem fogjátok imádni az Atyát.

21Jézus így válaszolt: „Hidd el nekem, asszony eljön az óra, mikor sem ezen a hegyen, sem Jeruzsálemben nem fogják imádni az Atyát.

21Monda néki Jézus: Asszony, hidd el nékem, hogy eljő az óra, a mikor sem nem ezen a hegyen, sem nem Jeruzsálemben imádjátok az Atyát.

21Jézus így válaszolt: – Higgy nekem, asszony, eljön az óra, amikor nem is ezen a hegyen, és nem is Jeruzsálemben imádjátok majd az Atyát.

22VOS ADORATIS, QUOD NESCITIS; NOS ADORAMUS, QUOD SCIMUS, QUIA SALUS EX IUDAEIS EST.

22Ti azt imádjátok, akit nem ismertek, mi azt, akit ismerünk, mert az üdvösség a zsidóktól ered.

22Ti azt imádjátok, amit nem ismertek, mi azt imádjuk, amit ismerünk, mert az üdvösség a zsidóktól van.

22Ti azt imádjátok, akit nem ismertek, mi azt imádjuk, akit ismerünk, mert az üdvösség a zsidóktól való.

22Ti azt imádjátok, a mit nem ismertek; mi azt imádjuk, a mit ismerünk: mert az idvesség a zsidók közül támadt.

22Ti azt imádjátok, akit nem ismertek, mi azt imádjuk, akit ismerünk, mert az üdvösség a zsidóktól jön.

23SED VENIT HORA, ET NUNC EST, QUANDO VERI ADORATORES ADORABUNT PATREM IN SPIRITU ET VERITATE; NAM ET PATER TALES QUAERIT, QUI ADORENT EUM.

23De elérkezik az óra, s már itt is van, amikor igazi imádói lélekben és igazságban imádják az Atyát. Mert az Atya ilyen imádókat akar.

23De eljön az óra, és már itt is van, amikor az igazi imádók Lélekben és igazságban fogják imádni az Atyát, mert az Atya ilyen imádókat keres magának.

23De eljön az óra, sőt már itt is van, amikor az igazi imádók lélekben és igazságban imádják az Atyát. Az Atya ilyen imádókat kíván.

23De eljő az óra, és az most vagyon, amikor az igazi imádók lélekben, és igazságban imádják az Atyát: mert az Atya is ilyeneket keres, az ő imádóiul.

23Igen, eljön az óra – sőt már itt van –, amikor az igazi imádók lélekben és igazságban imádják az Atyát, mert az Atya ilyen imádókat keres.

24SPIRITUS EST DEUS, ET EOS, QUI ADORANT EUM, IN SPIRITU ET VERITATE OPORTET ADORARE”.

24Az Isten lélek, ezért akik imádják, azoknak lélekben és igazságban kell imádniuk.”

24Az Isten lélek, és akik őt imádják, Lélekben és igazságban kell őt imádniuk.«

24Lélek az Isten: akik imádják, lélekben és igazságban kell imádniuk.”

24Az Isten lélek: és a kik őt imádják, szükség, hogy lélekben és igazságban imádják.

24Az Isten lélek, és akik imádják, azoknak lélekben és igazságban kell imádniuk.

25DICIT EI MULIER: “SCIO QUIA MESSIAS VENIT – QUI DICITUR CHRISTUS C; CUM VENERIT ILLE, NOBIS ANNUNTIABIT OMNIA”.

25Az asszony azt felelte rá: „Tudom, hogy eljön a Messiás, azaz a Fölkent, s amikor eljön, mindent tudtunkra ad.”

25Az asszony erre megjegyezte: »Tudom, hogy eljön a Messiás, akit Krisztusnak neveznek, és amikor ő eljön, kijelent majd nekünk mindent.«

25Az asszony így szólt: „Tudom, hogy eljön a Messiás, vagyis a Fölkent. Mikor eljön, tudtunkra ad majd mindent.”

25Monda néki az asszony: Tudom, hogy Messiás jő (a ki Krisztusnak mondatik); mikor az eljő, megjelent nékünk mindent.

25Az asszony így felelt: – Tudom, hogy eljön a Messiás, akit Krisztusnak neveznek; és amikor eljön, mindent nyilvánvalóvá tesz előttünk.

26DICIT EI IESUS: “EGO SUM, QUI LOQUOR TECUM”.

26Jézus erre kijelentette: „Én vagyok az, aki veled beszélek.”

26Jézus azt válaszolta neki: »Én vagyok az, aki veled beszélek.«

26Jézus erre kijelentette: „Én vagyok az, aki veled beszélek.”

26Monda néki Jézus: Én vagyok az, a ki veled beszélek.

26Jézus ezt mondta neki: – Én vagyok az, aki veled beszélek.

27ET CONTINUO VENERUNT DISCIPULI EIUS ET MIRABANTUR QUIA CUM MULIERE LOQUEBATUR; NEMO TAMEN DIXIT: “QUID QUAERIS AUT QUID LOQUERIS CUM EA?”.

27Közben visszatértek tanítványai, s meglepődtek rajta, hogy asszonnyal beszélget. De egyikük sem mondta: „Mit akarsz tőle?” Vagy: „Miért beszélgetsz vele?”

27Ekkor odaérkeztek a tanítványai, és elcsodálkoztak, hogy asszonnyal beszélgetett. Mégsem kérdezte egyikük sem: »Mit akarsz, vagy mit beszélsz vele?«

27Közben visszatértek tanítványai. Meglepődtek, hogy asszonnyal beszélget, de egyikük sem kérdezte: „Mit akarsz tőle?” vagy: „Mit beszélsz vele?”

27Eközben megjövének az ő tanítványai; és csodálkozának, hogy asszonnyal beszélt; mindazáltal egyik sem mondá: Mit keresel? vagy: Mit beszélsz vele?

27Tanítványai éppen ekkor értek oda, és csodálkoztak azon, hogy egy asszonnyal beszélget, mégsem mondta egyikük sem: „Mit akarsz?”, vagy „Miről beszélsz vele?”

28RELIQUIT ERGO HYDRIAM SUAM MULIER ET ABIIT IN CIVITATEM ET DICIT ILLIS HOMINIBUS:

28Az asszony otthagyta a korsóját, sietve visszatért a városba, és azt mondta az embereknek:

28Az asszony pedig otthagyta az edényét, elment a városba, és szólt az embereknek:

28Az asszony pedig otthagyta korsóját, a városba sietett és elhíresztelte az embereknek:

28Ott hagyá azért az asszony a vedrét, és elméne a városba, és monda az embereknek:

28Az asszony pedig otthagyta korsóját, bement a városba, és szólt az embereknek: –

29“VENITE, VIDETE HOMINEM, QUI DIXIT MIHI OMNIA, QUAECUMQUE FECI; NUMQUID IPSE EST CHRISTUS?”.

29„Gyertek, van itt egy ember, aki mindent elsorolt, amit csak tettem. Ő volna a Messiás?”

29»Gyertek, lássátok azt az embert, aki elmondott nekem mindent, amit cselekedtem. Vajon nem ő a Krisztus?«

29„Jöjjetek, van itt egy ember, aki mindent elmondott, amit tettem. Talán ő a Messiás?”

29Jertek, lássatok egy embert, a ki megmonda nékem mindent, a mit cselekedtem. Nem ez-é a Krisztus?

29Jöjjetek, lássátok azt az embert, aki megmondott nekem mindent, amit tettem. Vajon nem ő a Krisztus?

30EXIERUNT DE CIVITATE ET VENIEBANT AD EUM.

30Az emberek kitódultak a városból, és odasereglettek hozzá.

30Azok erre kimentek a városból, és odamentek hozzá.

30Erre kimentek a városból és odasereglettek hozzá.

30Kimenének azért a városból, és hozzá menének.

30Erre azok elindultak a városból, és kimentek hozzá.

31INTEREA ROGABANT EUM DISCIPULI DICENTES: “RABBI, MANDUCA”.

31Közben a tanítványok kérték: „Mester, egyél!”

31Eközben a tanítványok kérték őt: »Rabbi, egyél!«

31Közben a tanítványok kérték: „Mester, egyél.”

31Aközben pedig kérék őt a tanítványok, mondván: Mester, egyél!

31Közben a tanítványai kérték: – Rabbi, egyél! –

32ILLE AUTEM DIXIT EIS: “EGO CIBUM HABEO MANDUCARE, QUEM VOS NESCITIS”.

32De ő azt felelte: „Van eledelem, csak nem tudtok róla.”

32Ő azt felelte nekik: »Van nekem ennivalóm, amiről ti nem tudtok.«

32De ő így válaszolt: „Van ennivalóm, amiről ti nem tudtok.”

32Ő pedig monda nékik: Van nékem eledelem, a mit egyem, a mit ti nem tudtok.

32Nekem van ételem, amit egyek, amit ti nem ismertek – válaszolta.

33DICEBANT ERGO DISCIPULI AD INVICEM: “NUMQUID ALIQUIS ATTULIT EI MANDUCARE?”.

33A tanítványok erre tanakodni kezdtek egymás közt: „Csak nem hozott neki valaki enni?”

33A tanítványok egymást kérdezgették: »Talán enni hozott neki valaki?«

33A tanítványok erre kérdezgetni kezdték egymást: „Talán hozott valaki ennivalót neki?”

33Mondának azért a tanítványok egymásnak: Hozott-é néki valaki enni?

33A tanítványok erre egymást kérdezgették: – Talán hozott neki valaki enni?

34DICIT EIS IESUS: “MEUS CIBUS EST, UT FACIAM VOLUNTATEM EIUS, QUI MISIT ME, ET UT PERFICIAM OPUS EIUS.

34Jézus erre megmagyarázta: „Az én eledelem, hogy annak akaratát teljesítsem, aki küldött, s elvégezzem, amit rám bízott.

34Jézus pedig így folytatta: »Az én eledelem az, hogy annak akaratát cselekedjem, aki küldött engem, hogy elvégezzem az ő művét.

34Jézus megmagyarázta nekik: „Az én eledelem az, hogy annak akaratát tegyem, aki engem küldött, és hogy elvégezzem művét.

34Monda nékik Jézus: Az én eledelem az, hogy annak akaratját cselekedjem, a ki elküldött engem, és az ő dolgát elvégezzem.

34Jézus ezt mondta nekik: – Az én táplálékom az, hogy megtegyem Annak akaratát, aki küldött engem, és véghezvigyem az ő művét.

35NONNE VOS DICITIS: “ADHUC QUATTUOR MENSES SUNT, ET MESSIS VENIT”? ECCE DICO VOBIS: LEVATE OCULOS VESTROS ET VIDETE REGIONES, QUIA ALBAE SUNT AD MESSEM! IAM

35Vagy nem így beszéltek: Még négy hónap, és itt az aratás? Nos, azt mondom nektek: Emeljétek fel szemeteket, és nézzétek meg a szántóföldeket: már megértek az aratásra.

35Ugye ti mondjátok: Még négy hónap, és elérkezik az aratás? Íme, mondom nektek: Emeljétek föl szemeteket, és nézzétek a szántóföldeket, mert megértek már az aratásra.

35Ugye azt mondjátok: Még négy hónap és eljön az aratás? De én azt mondom nektek: Emeljétek fel szemeteket és nézzétek a szántóföldeket! Megértek már az aratásra.

35Ti nem azt mondjátok-é, hogy még négy hónap és eljő az aratás? Ímé, mondom néktek: Emeljétek fel szemeiteket, és lássátok meg a tájékokat, hogy már fehérek az aratásra.

35Ugye ti magatok mondjátok, „Még négy hónap, és jön az aratás?” Íme, mondom nektek: emeljétek fel a szemeteket, és figyeljétek a mezőket. Szőkék, az aratásra várnak.

36QUI METIT, MERCEDEM ACCIPIT ET CONGREGAT FRUCTUM IN VITAM AETERNAM, UT ET QUI SEMINAT, SIMUL GAUDEAT ET QUI METIT.

36Az arató már most megkapja bérét, s termést gyűjt az örök életre, hogy együtt örüljön, aki vet, azzal, aki arat.

36Az arató megkapja a jutalmát, és termést gyűjt az örök életre, hogy együtt örvendjen a vető az aratóval.

36Az arató már most megkapja bérét és egybegyűjti a termést az örök életre, hogy együtt örüljön a vető az aratóval.

36És a ki arat, jutalmat nyer, és az örök életre gyümölcsöt gyűjt; hogy mind a vető, mind az arató együtt örvendezzen.

36Az arató már megkapja bérét, és begyűjti a termést az örök életre, úgyhogy együtt örül a vető és az arató.

37IN HOC ENIM EST VERBUM VERUM: ALIUS EST QUI SEMINAT, ET ALIUS EST QUI METIT.

37Mert igaza van a szólásmondásnak: Más vet és más arat.

37Mert abban igaza van a közmondásnak, hogy más az, aki vet, és más az, aki arat.

37Igaza van a közmondásnak: Egyik vet, a másik arat.

37Mert ebben az a mondás igaz, hogy más a vető, más az arató.

37Mert ebben az esetben igaz a mondás, „Az egyik vet, a másik arat”.

38EGO MISI VOS METERE, QUOD VOS NON LABORASTIS; ALII LABORAVERUNT, ET VOS IN LABOREM EORUM INTROISTIS”.

38Nos, azért küldtelek benneteket, hogy learassátok, amit nem ti munkáltatok. Mások fáradoztak, s ti az ő munkájukba álltatok bele.”

38Elküldtelek titeket, hogy learassátok, amit nem ti munkáltatok. Mások fáradoztak, és ti azok munkájába álltatok be.«

38Én azért küldtelek titeket, hogy learassátok azt, amit nem ti munkáltatok. Mások fáradoztak, ti pedig azok munkájába álltatok be.”

38Én annak az aratására küldtelek titeket, a mit nem ti munkáltatok; mások munkálták, és ti a mások munkájába állottatok.

38Elküldtelek titeket, hogy azt arassátok, amiért nem ti fáradtatok. Mások fáradoztak érte, ti pedig az ő munkájukba álltatok be.

39EX CIVITATE AUTEM ILLA MULTI CREDIDERUNT IN EUM SAMARITANORUM PROPTER VERBUM MULIERIS TESTIMONIUM PERHIBENTIS: “DIXIT MIHI OMNIA, QUAECUMQUE FECI!”.

39Abból a városból sokan hittek benne a szamáriaiak közül, az asszony szavára, aki tanúsította: „Mindent elsorolt, amit csak tettem.”

39Abból a városból a szamaritánusok közül sokan hittek benne az asszony szavára, aki bizonygatta: »Elmondott nekem mindent, amit cselekedtem.«

39Abból a városból sok szamariai hitt benne, mert az asszony egyre bizonygatta: „Mindent megmondott, amit tettem.”

39Abból a városból pedig sokan hivének benne a Samaritánusok közül annak az asszonynak beszédéért, a ki bizonyságot tett vala, hogy: Mindent megmondott nékem, a mit cselekedtem.

39Abból a városból pedig a szamaritánusok közül sokan hittek benne az asszony szava miatt, aki így tanúskodott: „Megmondott nekem mindent, amit tettem.”

40CUM VENISSENT ERGO AD ILLUM SAMARITANI, ROGAVERUNT EUM, UT APUD IPSOS MANERET; ET MANSIT IBI DUOS DIES.

40Amikor a szamáriaiak odaértek hozzá, kérték, hogy maradjon náluk. Két napig ott is maradt.

40Amikor tehát a szamaritánusok odamentek hozzá, kérték őt, hogy maradjon náluk. Két napig ott is maradt.

40A szamariaiak tehát odaérve hozzá, kérték, hogy maradjon náluk. Ott is maradt két napig.

40A mint azért oda mentek hozzá a Samaritánusok, kérék őt, hogy maradjon náluk; és ott marada két napig.

40Amikor a szamaritánusok Jézushoz értek, kérték őt, hogy maradjon náluk. És ott maradt két napig.

41ET MULTO PLURES CREDIDERUNT PROPTER SERMONEM EIUS;

41S az ő szavát hallva még többen hittek benne.

41Ekkor már sokkal többen hittek az ő tanítása miatt.

41Tanítására még többen hittek benne.

41És sokkal többen hivének a maga beszédéért,

41Az ő szavának sokkal többen hittek.

42ET MULIERI DICEBANT: “IAM NON PROPTER TUAM LOQUELAM CREDIMUS; IPSI ENIM AUDIVIMUS ET SCIMUS QUIA HIC EST VERE SALVATOR MUNDI!”.

42Meg is mondták az asszonynak: „Most már nem a te szavaidra hiszünk, mert magunk is hallottuk, és most már tudjuk, hogy valóban ő a világ Üdvözítője.”

42Az asszonynak pedig azt mondták: »Most már nem a te beszéded miatt hiszünk, hanem mert mi magunk hallottuk, és tudjuk, hogy ő valóban a világ Üdvözítője.«

42Az asszonynak pedig azt mondták: „Most már nem a te beszédedre hiszünk, mert magunk hallottuk és meggyőződtünk róla: ez valóban a világ üdvözítője.”

42És azt mondják vala az asszonynak, hogy: Nem a te beszédedért hiszünk immár: mert magunk hallottuk, és tudjuk, hogy bizonnyal ez a világ idvezítője, a Krisztus.

42Mondták is az asszonynak: – Már nem azért hiszünk, amit te mondtál, hanem mert mi magunk hallottuk, és tudjuk, hogy valóban ő a világ Üdvözítője.

1.3. Behatárolás

Júdeai tartózkodása után (Jn 3,22-4,2) az evangélista beszámol Jézus Galileába való visszatéréséről (Jn 4,3-4.43-54). A vándorút során a szamariai Szikárban pihen meg, ahol találkozik egy szamariai asszonnyal, akivel hosszasan beszélget, majd tanítványaival, és végül a városbeliekkel, akiknél két napot ott marad. Az epizód tehát a helyszín, az időpont, a szereplők és a tematika alapján jól behatárolható a Jn 4,5- 42 versek között.

1.4. Szó szerinti üzenet

Az evangélista a hosszú epizód során első sorban Jézus és a bűnös asszony párbeszéde által egyrészt Jézus Krisztus identitását, másrészt pedig a szamariai asszony és a városbeliek hitre jutását kívánja kiemelni. Az ismételten hangsúlyozott dialógus (Jn 4,7.9; 10-11; 13.15; 16-17; 19.21; 25-26) a személyes, egyre elmélyülő találkozást mutatja. Jézus fokozatosan tárja fel kilétét az asszony előtt, aki lépésről lépésre jut el a felismerésre a Mester titkát illetően: Ő egy zsidó ember (Jn 4,9), valaki, aki talán nagyobb Jákob pátriárkánál (Jn 4,12), Úr (Jn 4,11.15.19), próféta (Jn 4,19), Messiás (Jn 4,25.29). A találkozástól megrendülve az asszony, aki sietve visszamegy a városba, a Messiás tanújává válik, s szavára többen közelebb kerülnek Jézushoz (Jn 4,39). Emellett többségük nem az asszony tanúságtétele által, hanem az Úrral való személyes találkozás, és az Ő szavának hallgatása révén jut el a hitre, amelynek csúcspontja, hogy megvallják Jézusról, hogy valóban Ő a világ Üdvözítője (Jn 4,42). János evangélista tehát hangsúlyozza, hogy az Úrral való személyes kapcsolat, az Ő szavának elfogadása juttat el a hitre, ha nyitott az ember erre a találkozásra. S ez a hit az üdvösségre, vagyis az örök életre vezet, amelynek örömhírét tovább kell adni mindenki számára!

1.5. Kulcsszavak rövid elemzése

Δός μοι πεῖν (dosz moj pejn) adj innom; adj nekem inni (Jn 4,7.10)

János evangéliumában csupán kétszer hangzik el ez a szókapcsolat, mindkét esetben Jézus mondja ezt a szamariai asszonynak. A szomjazó Jézus vizet kér egy idegen nőtől. A szomjazó Úr képe jelenik meg, bár más kifejezéssel („Διψῶ” - dipszó: szomjazom), a János-evangéliumban a kereszten is (Jn 19,28). Noha mindkét helyzetben alapvetően a fizikai szomjúságról van szó, de a jézusi kijelentés lelki tartalommal is bír: az Úr szomjazza az asszony, illetve az emberek hitét, szeretetét.

ὕδωρ ζῶν (hüdór dzón) élő víz (Jn 4,10-11; 7,38)

A víz gyakran visszatérő szimbólum János evangélistánál (pl. Jn 1,26; 2,7.9; 3,5; 19,34), viszont az „élő víz” szókapcsolat csupán háromszor fordul elő kisebb nyelvtani változatokkal az evangéliumában (Jn 4,10- 11; 7,38). Az élő víz, amit Jézus ad, s ami az örök életet hozza meg a hívő ember számára (Jn 4,14): jelentheti a Szentlelket (Jn 7,38), Jézus szavát (Jn 4,10; 6,68), illetve Jézust magát, akinek az oldalából a kereszten vér és víz folyik ki (Jn 19,34). Az élő víz tehát Isten maga, aki az Őrá szomjazó embert önmagával tölti be, s ez maga az örök élet (vö. Jn 4,15; 17,2-3!).

A szamariai asszonyról szóló evangéliumi részletben tehát két szomjúság találkozik egymással: Istennek az ember iránti, illetve az embernek az Isten iránti szomja!

1.6. Kontextuális – kánoni párhuzamok

Párhuzamok Máté evangéliumán belül

Jn 7,31 A népből sokan hittek benne. „Hát több csodajelet visz végbe, ha eljön a Messiás, mint amennyit ez végbevitt?” – kérdezgették.

Jn 7,37-39 Az ünnep utolsó, nagy napján Jézus a templomban volt és fennhangon hirdette: „Aki szomjazik, jöjjön hozzám és igyék, aki hisz bennem: belsejéből, az Írás szava szerint, élő víz folyói fakadnak.” Ezt a Lélekről mondta, amelyben a benne hívők részesülnek. A Lélek ugyanis még nem jött el, mert még nem dicsőült meg Jézus.

Jn 19,28.30 Jézus tudta, hogy már minden beteljesedett. De hogy egészen beteljesedjék az Írás, megszólalt: „Szomjazom! (…) Amint Jézus megízlelte az ecetet, így szólt: „Beteljesedett!” Aztán lehajtotta fejét és kilehelte lelkét.

Szinoptikus és jánosi párhuzamok

Mt 12,23 A nép ámulva kérdezgette: „Csak nem ő a Dávid fia?”

Mk 14,61-62 De ő hallgatott és nem felelt semmit. A főpap újra kérdezte, és ezt mondta: „Te vagy a Messiás, az áldott (Isten) Fia?” Jézus így válaszolt: „Én vagyok. És látni fogjátok, hogy az Emberfia ott ül a hatalom jobbján, és eljön az ég felhőin.”

Lk 9,52-55 Követeket küldött maga előtt. Ezek elindultak, s eljutottak a szamáriaiak egyik falujába, hogy szállást készítsenek neki. De nem fogadták be, mert meglátszott rajta, hogy Jeruzsálembe megy. Ennek láttán a tanítványok, Jakab és János felháborodtak: „Uram, ha akarod, lehívjuk az égből a tüzet, hadd pusztítsa el őket!” De ő hozzájuk fordult és rájuk pirított.

Kánoni elemzés (párhuzamok a Szentírás más könyveiben)

Iz 49,10 Nem éheznek és nem szomjaznak, forró szél nem éri, s nap sem égeti őket. Mert aki megkönyörült rajtuk, az vezeti, s a vizek forrásaihoz tereli őket.

Iz 58,10-11 ha odaadod az éhezőnek kenyeredet, és jóllakatod az elnyomottat, akkor felragyog a sötétségben világosságod, és homályod déli verőfényre változik. Maga az Úr vezérel szüntelen, s még a kietlen helyeken is felüdít. Erővel tölti el tagjaidat, olyan leszel, mint az öntözött kert, és mint a vízforrás, amelynek vize nem apad el soha.

Zak 14,8 Azon a napon élő víz fakad Jeruzsálemben. Az egyik fele a keleti tenger felé, a másik fele a nyugati tenger felé folyik: télen és nyáron így lesz.

ApCsel 8,14-17 Amikor a Jeruzsálemben maradt apostolok meghallották, hogy Szamária elfogadta az Isten szavát, elküldték hozzájuk Pétert és Jánost. Amikor megérkeztek, imádkoztak értük, hogy megkapják a Szentlelket. Mert még egyikükre sem szállt le, csak meg voltak keresztelve az Úr Jézus nevére. Rájuk tették hát kezüket, s erre megkapták a Szentlelket.

Jel 21,6 Aztán folytatta: „Megtörténtek. Én vagyok az alfa és az ómega, a kezdet és a vég. A szomjazónak ingyen adok az élet forrásának a vizéből.”

2. Meditatio – elmélkedés

2.1. Patrisztikus nézőpont

Aranyszájú Szent János: A Lélek kegyelmét a Szentírás olykor tűznek, máskor víznek nevezi. Ily módon jelzi, hogy ezekkel az elnevezésekkel nem a Lélek lényegét írja le, hanem a cselekvését, hiszen a Lélek láthatatlan és egyszerű, s ezért nem állhat különböző dolgokból. Amikor tűznek mondja a Lelket, arra utal, hogy a kegyelem felemeli és melegséggel tölti el az embert, s elemészti a vele ellentétes dolgokat. Amikor víznek nevezi, arra utal, hogy tisztító hatású, s felüdítő azoknak a lelkét, akik befogadják. Mégpedig joggal; mindenféle gyümölcshozó és termékeny fával teli kerthez teszi ugyanis hasonlóvá a készséges lelket, s nem engedi, hogy levert legyen, vagy elérjék a Sátán cselvetései, hiszen víz, s ezért eloltja az ellenség tüzes nyilait.

2.2. Tanítóhivatali nézőpont

2.2.1. Katolikus Egyház Katekizmusa

1214. Nevezik latinul baptismusnak szertartásának központi mozzanata alapján: a baptisare ige (a görög baptizein szóból) ugyanis azt jelenti, `alámeríteni', 'bemeríteni'; az „alámerítés” a vízbe a katekumen eltemetését jelzi Krisztus halálába, ahonnan a Vele való föltámadással mint „új teremtmény” (2Kor 5,17; Gal 6,15) merül föl.

1215. Ezt a szentséget „a Szentlélekben való újjászületés és megújulás fürdőjé”-nek (Tit 3,5) is nevezik, mert jelzi és megvalósítja azt a vízből és Szentlélekből történő születést, amely nélkül senki „nem mehet be Isten országába” (Jn 3,5).

1216. „E fürdőt megvilágosodásnak is nevezik, mely lélekben megvilágosítja azokat, akik részesei ennek a (katekétikus) tanításnak.” A megkeresztelt ember, amikor a keresztségben megkapja az Igét, aki „az igaz világosság, mely megvilágosít minden embert” (Jn 1,9), miután „megvilágosodott”, maga is a „világosság fia”, és „világosság” (Ef 5,8) lesz:

Isten adományai közül a keresztség a legszebb és legcsodálatosabb. (...) A következő nevekkel illetjük: ajándék, kegyelem, kenet, megvilágosodás, romolhatatlanság köntöse, újjászületés fürdője, pecsét és minden más, ami igazán érték. Ajándék, mert azok kapják, akik semmit sem hoznak magukkal; kegyelem, mert a bűnösök kapják; baptismus, mert a bűnök elmerülnek a vízben; kenet, mert szent és királyi (mint azok, akiket fölkentek); megvilágosítás, hiszen ragyogó fény; köntös, mert eltakarja szégyenünket; fürdő, mert megmosdat; pecsét, mert megőriz bennünket és Isten uralmának jele.

1226. Az Egyház Pünkösd napjától kezdve ünnepelte és kiszolgáltatta a szent keresztséget. Szent Péter így beszélt a sokasághoz, melyet prédikációja a szíve mélyén érintett meg: „Tartsatok bűnbánatot és keresztelkedjék meg mindegyiktek Jézus Krisztus nevében bűneitek bocsánatára, és megkapjátok a Szentlélek ajándékát” (ApCsel 2,38). Az Apostol és munkatársai a keresztséget mindazoknak fölajánlják, akik hisznek Jézusban: zsidóknak, istenfélőknek, pogányoknak. A keresztség mindig a hithez kötötten jelenik meg: „Higgy az Úr Jézusban, és üdvözülsz te és a házad népe!” – mondja Szent Pál börtönőrének Filippiben. Az elbeszélés így folytatódik: „azonnal megkeresztelkedett hozzátartozóival együtt” (ApCsel 16,31–33).

1227. Szent Pál apostol szerint a hívő ember a keresztség révén közösségre lép Krisztus halálával; vele együtt eltemetik és vele együtt föltámad:

„Vagy nem tudjátok, hogy akik Krisztus Jézusban megkeresztelkedtünk, az ő halálában keresztelkedtünk meg? A keresztségben ugyanis eltemetkeztünk vele együtt a halálba, hogy miként Krisztus az Atya dicsőségéből föltámadt a halálból, úgy mi is új életre keljünk” (Róm 6,3–4).

A megkereszteltek „Krisztust öltötték magukra”. A keresztség a Szentlélek által fürdő, mely megtisztít, megszentel és megigazulttá tesz.

1228. A keresztség tehát vízfürdő, melyben Isten igéjének „romolhatatlan magva” létrehozza elevenítő hatását. Szent Ágoston mondja a keresztségről: „A szó az elemhez járul és szentséggé lesz”.

727. A Fiú és a Szentlélek egész küldetése az idők teljességében abban áll, hogy a Fiú megtestesülésétől kezdve az Atya Lelkének Fölkentje: Jézus a Krisztus, a Messiás.

A hitvallás egész második fejezetét ennek fényénél kell olvasni. Krisztus egész műve a Fiú és a Szentlélek összekapcsolt küldetése. Most csak arról szólunk, ami a Szentlélekre vonatkozik, tudniillik, hogy Jézus megígéri és a megdicsőült Úr ajándékozza Őt.

728. Jézus a Szentlelket mindaddig nem nyilatkoztatta ki teljesen, amíg Ő maga halálával és föltámadásával meg nem dicsőül. Apránként azonban utalt rá még a sokaságnak szóló tanításában is, amikor kinyilatkoztatja, hogy az Ő Teste eledel lesz a világ életéért! Nikodémusnak, a szamariai asszonynak és azoknak is, akik részt vettek a sátoros ünnepen, utal rá. Tanítványainak nyíltan beszél, amikor az imádságról szól és a tanúságtételről, amit nekik kell tenniük.

729. Csak amikor eljött az óra, melyben Jézusnak meg kellett dicsőülnie, ígéri meg a Szentlélek eljövetelét, amiatt, hogy az Ő halála és föltámadása lesz az atyáknak adott ígéret beteljesedése: az igazság Lelkét, a másik vigasztalót, a Paraklétoszt Jézus imádságára fogja ajándékozni az Atya; az Atya fogja küldeni Jézus nevében; Jézus pedig az Atyától fogja küldeni Őt, mert az Atyától származik. A Szentlélek eljön, meg fogjuk ismerni Őt, mindig velünk lesz; velünk fog lakni; mindenre megtanít majd minket, és eszünkbe fog juttatni mindent, amit Jézus mondott, és tanúságot fog tenni róla; be fog vezetni a teljes igazságba és meg fogja dicsőíteni Krisztust. Ami a világot illeti, azt meg fogja szégyeníteni a bűn, az igazság és az ítélet kérdésében.

694. A víz. A víz szimbóluma a Szentlélek működését jelzi a keresztségben, mivel a Szentlélek segítségül hívása után az új születés hatékony szentségi jelévé válik: miként első születésünk magzati állapotát víz tartja fenn, úgy a keresztvíz valóságosan jelzi, hogy isteni életre születésünket a Szentlélekben kapjuk ajándékba. Sőt az „egy Lélekben (...) megkeresztelkedve”, „mindannyiunkat egy Lélek itatott át” (1Kor 12,13): a Lélek tehát személyesen is élő Víz, amely a megfeszített Krisztusból ered mint forrásából, és bennünk az örök életre szökell.

733. „Az Isten szeretet” (1Jn 4,8.16); és a szeretet az első ajándék, amely minden mást magában foglal. Ez a szeretet „áradt ki szívünkbe a Szentlélek által, aki nekünk adatott” (Róm 5,5).

734. Mivel a bűn következtében meghaltunk vagy legalábbis megsebesültünk, a szeretet ajándékának első hatása bűneink bocsánata. A Szentlélek közlése (2Kor 13,13) az Egyházban a megkeresztelteket visszaállítja a bűn miatt elvesztett istenhasonlóságba.

735. Ezután a Lélek a „foglalóját”, más szóval „zsengéjét” adja örökségünknek: magának a Szentháromságnak az életét, mely nem más, mint úgy szeretni, „ahogy Ő szeretett bennünket”. Ez a szeretet (karitász, melyről az 1Kor 13 beszél) a Krisztusban való új élet elve, mely azáltal vált lehetségessé, hogy megkaptuk a „leszálló Szentlélektől az erőt” (ApCsel 1,8).

736. A Lélek ezen ereje által tudnak Isten fiai gyümölcsöt hozni. Ő, aki beoltott minket az igaz Szőlőtőbe, a Lélek fakaszt általunk gyümölcsöt, ami „szeretet, öröm, békesség, türelem, kedvesség, jóság, hűség, szelídség, önmegtartóztatás” (Gal 5,22–23). A Lélek a mi életünk; minél inkább megtagadjuk önmagunkat, annál tevékenyebbé tesz bennünket a Lélek:

A Szentlélek által adatik a visszahelyezés a Paradicsomba, a fölmenetel a mennyek országába, a visszatérés a fogadott fiúságba: az, hogy megkapjuk a bizalmat, hogy Atyánknak szólíthassuk Istent, örökösei leszünk Krisztus kegyelmének, a világosság fiainak hívnak, és részesei vagyunk az örök dicsőségnek.

1215. Ezt a szentséget „a Szentlélekben való újjászületés és megújulás fürdőjé”-nek (Tit 3,5) is nevezik, mert jelzi és megvalósítja azt a vízből és Szentlélekből történő születést, amely nélkül senki „nem mehet be Isten országába” (Jn 3,5).

1999. Krisztus kegyelme Istentől adott, ingyenes ajándék, az Ő – Szentlélek által lelkünkbe árasztott – életének ajándéka azért, hogy a bűnből kigyógyítson és megszenteljen minket: ez a megszentelő, más szóval megistenítő kegyelem, melyet a keresztségben kapunk. Ez bennünk a megszentelés művének forrása:

„Mindenki, aki Krisztusban van, új teremtmény. A régi megszűnt, valami új valósult meg. De mindezt Isten viszi végbe, aki megengesztelődött irántunk Krisztus által.” (2Kor 5,17–18)

2652. A Szentlélek az „élő víz”, mely az imádkozó szívében „az örök életre szökell”. Ugyanő tanít meg arra, hogy ezt a vizet magából a forrásból: Krisztusból fogadjuk. A keresztény életben pedig a forrásnak elágazásai vannak, melyeknél maga Krisztus vár ránk, hogy megitasson a Szentlélekkel.

2658. „A remény pedig nem szégyenít meg, mert Isten szeretete elárad a szívünkben a Szentlélek által, aki nekünk adatott” (Róm 5,5). A liturgikus életben megformálódott imádság mindent abból a szeretetből merít, amellyel Krisztusban szeretnek minket, s mely lehetővé teszi számunkra, hogy válaszoljunk Neki azzal, hogy úgy szeretünk, ahogyan Ő szeretett minket. Ez az egy szeretet az imádság forrása, aki belőle merít, eléri az imádság csúcsát:

„Én téged szeretlek, Istenem, és egyetlen vágyam, hogy Téged életem utolsó lehelletéig szeresselek. Téged szeretlek, végtelenül szeretetre méltó Isten, és inkább akarok meghalni Téged szeretve, mint élni szereteted nélkül. Téged szeretlek, Uram, és az egyetlen kegyelem, amit tőled kérek, az, hogy Téged örökké szerethesselek. (...) Istenem, bár a nyelvem nem képes minden pillanatban mondani, hogy Téged szeretlek, akarom, hogy a szívem annyiszor ismételje neked, ahányszor lélegzetet veszek.”

2.2.2. Pápai gondolatok

Szent II. János Pál pápa Redemtporis missio kezdetű enciklikája

46. Isten igéjének hirdetése a keresztény megtérésre irányul, azaz Krisztusnak és az ő Evangéliumának teljes és őszinte befogadására a hit által. A megtérés Isten ajándéka, a Szentháromság műve; a Lélek az, aki megnyitja a szívet, hogy az emberek higgyenek az Úrnak „és megvallják” Őt (vö. 1Kor 12,3); Jézus mondja arról, aki a hit által közeledik hozzá: „Senki sem jöhet hozzám, hacsak az Atya, aki engem küldött, nem vonzza őt” (Jn 6,44).

A megtérés a hitben kezdettől fogva egyetemes és radikális követelményként jelenik meg, amely Isten ajándékát korlátok és fenntartások nélkül elfogadja. Egyúttal meghatározott és lendületes folyamatosság, amely egy egész életre szól, állandó átmenet a „test szerinti életből” a „Lélek szerinti életbe” (vö. Róm 8,3-13). Következőleg Krisztus üdvözítő vezetésének és a tanítványvoltnak elfogadását jelenti.

Az Egyház mindenkit hív erre a megtérésre, Keresztelő János – aki az Úr útját előkészítette, amennyiben „hirdette a bűnbánat keresztségét a bűnök bocsánatára” (Mk 1,4) – és maga Krisztus példája szerint, „aki miután Jánost börtönbe vetették, visszatért Galileába, és ott hirdette Isten Evangéliumát: Az idő betelt, közel van az Isten országa. Tartsatok bűnbánatot és higgyetek az Evangéliumban” (Mk 1,10.15).

A megtérésre szólító hívás, melyet a misszionáriusok a nem keresztényekhez intéznek, napjainkban vita vagy elhallgatás tárgya lett, mert „prozelitizmusnak” tekintik. Azt mondják, elegendő az embert több emberségre segíteni vagy a saját vallásának hűségesebb követésére buzdítani, avagy elegendő közösségeket életre hívni, amelyek alkalmasak az igazságosság, a szabadság, a béke és a szolidaritás szolgálatára. De közben elfelejtik, hogy minden embernek joga van Isten „jó hírének” megismerésére, amely Jézus Krisztusban vált ajándékká és nyilvánvalóvá. Az ember így tudja megvalósítani saját hivatását. E tény nagysága kitűnik Jézusnak a szamaritánus asszonyhoz intézett szavaiból: „Ha te ismernéd Isten ajándékát”, és az asszonynak az általa fel nem fogott, mégis lelkes kéréséből: „Uram, adj nékem ilyen vizet, hogy ne szomjazzam többé” (Jn 4,10.15).

Szent II. János Pál pápa Dives in misericordia kezdetű enciklikája

29. A teremtés misztériumával pedig szorosan összetartozik a kiválasztás misztériuma, mely meghatározza annak a népnek a történetét, melynek atyja a hite miatt Ábrahám. E nép által, amely végigvonul az Ószövetség és az Újszövetség időszakain, a kiválasztás eljut minden egyes emberhez és az emberiség egész hatalmas családjához. „Örök szeretetben szerettelek meg téged; ezért irgalmamban magamhoz vontalak”.[56] „A hegyek eltűnnek majd, irgalmam azonban nem távozik el tőled, és az én békém szövetsége nem fog meginogni.”[57] Ez az igazság, mely a maga idejében Izrael felé hangzott el, az egész emberi történelem távlatát jelenti, amely távlat egyszerre időbeli és eszkatologikus.[58] Végezetül Krisztus az Atyát ugyanabban a távlatban és a lelkek előkészített állapotában úgy nyilatkoztatja ki, amint ezt az ószövetségi könyvek számos lapja megerősíti. E kinyilatkoztatás végét jelentik szenvedésének előestéjén Fülöp apostolnak mondott szavai: „Oly sok ideje veletek vagyok, és nem ismertél meg engem... Aki engem látott, látta az Atyát”.

Szent II. János Pál pápa Veritatis splendor kezdetű enciklikája

87. Krisztus kinyilatkoztatja, hogy a hiteles szabadság föltétele az igazság becsületes és nyílt elismerése: „megismeritek majd az igazságot, és az igazság szabaddá tesz titeket.” (Jn 8,32).[91] Az igazság tesz szabaddá a hatalmasok előtt és ad erőt a vértanúságra. Így történt ez Jézussal Pilátus előtt: „Én arra születtem, és azért jöttem e világra, hogy bizonyságot tegyek az igazságról.” (18,37) Így kell imádniuk Istent igaz imádóinak „lélekben és igazságban": (4,23) ebben az imádásban válnak szabaddá. Az igazsággal való kapcsolat és Isten imádása úgy mutatkozik meg Jézus Krisztusban, mint a szabadság gyökere.

Jézus azt is kinyilatkoztatja, s nem csupán szavakkal, hanem a létével is, hogy a szabadság a szeretetben, azaz az önátadásban valósul meg. Ő, aki azt mondja: „Senkinek sincs nagyobb szeretete annál, aki életét adja a barátaiért", (15,13) szabadon megy a szenvedés elé (vö. Mt 26,46) és az Atya iránti engedelmességben a kereszten odaadta életét minden emberért (vö. Fil 2,6-11). Ily módon a megfeszített Krisztus szemlélése az az út, melyen az Egyháznak naponta járnia kell, ha meg akarja érteni a szabadság teljes értelmét: az önátadást Isten és a testvérek szolgálatában. A megfeszített és föltámadott Úrral való közösség a kimeríthetetlen forrás, melyből az Egyház folyamatosan merít, hogy a szabadságban, önátadásban és szolgálatban tudjon élni. A „szolgáljatok az Úrnak vidámságban” zsoltársort kommentálva mondja Szent Ágoston: „Szabad a szolgálat az Úrnál; szabad a szolgálat ott, ahol nem a kényszer, hanem szeretet szolgál ... A szeretet tegyen szolgává, mert az igazság tett szabaddá téged... Egyszerre vagy szolga és szabad: szolga, mert teremtve vagy; szabad, mert Isten, aki teremtett szeret téged, sőt azért is szabad vagy, mert szereted azt, aki teremtett ... Az Úr szolgája vagy, az Úr szabadosa vagy. Ne keress olyan fölszabadítást, mely eltávolít téged a fölszabadítód házából!"[92]

Ily módon az Egyház, s benne minden egyes keresztény arra hivatott, hogy részesedjék Krisztus királyságában a kereszten (vö. Jn 12,32), az Emberfia kegyelmében és felelősségében, aki „nem azért jött, hogy neki szolgáljanak, hanem hogy Ő szolgáljon és odaadja az életét váltságul sokakért.” (Mt 20,28).[93]

Jézus tehát az Isten akarata iránti teljes engedelmességben a tökéletes szabadság eleven és személyes foglalata. Az Ő megfeszített teste az igazság és a szabadság elválaszthatatlan kapcsolatának teljes kinyilatkoztatása, miként a halálból való föltámadása az Istenben megélt szabadság üdvözítő erejének és termékenységének legnagyobb fölmagasztalása.

2.3. Liturgikus nézőpont

2.3.1. Az evangéliumi szakasz kapcsolódási pontjai a szentmise szertartásának egyéb szövegeivel

Az evangéliumi szakasz (hosszabb forma: Jn4,5-42; rövidebb forma: Jn4,5-15,19b-26.39a.40-42) Jézus és a szamariai asszony történetét mondja el. Az olvasmány (Kiv 17,3-7) egyfelől gondolati párhuzamba állítható az evangéliummal, ugyanis alapmotívum a szomjúság, illetve a víz képe, valamint az, hogy Isten az, aki a nép szomját eloltja, azonban lényeges különbségeket is megfigyelhetünk. A Kivonulás könyvében azt olvassuk, a nép kísértette az Urat, aki gondviselésének nyomatékosítására hatalmat adott Mózesnek, hogy vizet fakasszon a sziklából, amivel a nép szomját olthatja. Az evangéliumban viszont maga Jézus szólítja meg az asszonyt, ő az, aki a párbeszédet kezdeményezi, felébresztve az asszonyban a hitet. A pusztai vándorlás során a hétköznapi értelemben vett víz eredt a sziklából, a Jézus által adott „elő víz” pedig végső soron magát Jézus Krisztust jelenti, mint az örök élet forrását és a beléje vetett egzisztenciális bizalomra utal.

Az evangélium történetéhez kötődik a szamariai asszonyról szóló prefáció: „Ő miközben vizet kért a szamariai asszonytól a hit ajándékát nyújtotta néki, az asszony hitére szomjazott, hogy az istenszeretet tüzét lángra gyújtsa benne”.

A víz, mint tisztító, isteni erő, jelkép megjelenik a két választható kezdőének közül a második (Ez 36,23-26): „Ha majd elismeritek, hogy én vagyok a ti szent Istenetek: egybegyűjtelek titeket az egész világról. Tiszta vizet hintek rátok, és megtisztítlak minden gonoszságtól: új lelket adok belétek – mondja az Úr”.

Az evangélium előtti vers az őt követő evangéliumból idéz, a szakaszban megjelenő hitvallásokat kiemelve és egyesítve: „Valóban te vagy a világ Megváltója, Uram. Adja innom az élő vízből, hogy ne szomjazzam soha többé!” (Jn4,42 és 15). Hasonlóan az áldozási ének is ebből a jánosi szakaszból való: „Aki abból a vízből iszik, amelyet én adok neki, abban örök életre szökellő vízforrás fakad” (Jn4,13-14).

Kulcskifejezés a „lélekben és igazságban” való imádás gondolata – ehhez kapcsolható némileg a szentlecke (Róm5,1-2.5-8) leírása arról, hogy a „nekünk ajándékozott Szentlélekkel kiáradt szívünkbe az Isten szeretete” (Róm5,5).

Továbbá kiemelendő az a motívum, hogy Jézus a számkivetett szamariaiak közé is elmegy, noha természetesen tisztában volt a zsidók és szamaritánusok közti ellenségeskedéssel. Ő az, aki az elhagyatottakkal, a lenézettekkel is szóba áll, átlépve az előítéleteket. Ehhez kapcsolható a két választható kezdőének közül az első (Zsolt 24,15-16): „…Tekints rám és irgalmazz: elhagyatott vagyok és nyomorult” (Zsolt24,16).

Végül de nem utolsó sorban az egyetemes könyörgések legtöbbje az evangéliumhoz kapcsolódik. „Add, Urunk, hogy híveid az evangélium élő vizével enyhítsék lelkük szomjúságát!” (1.); „Add meg, Urunk, a népeknek, hogy lélekben és igazságban imádjanak téged!” (2.); „Vezess, Urunk, mindnyájunkat a húsvéti szentségek kegyelmi forrásához!” (3. – itt már gondolhatunk az élő víz és a keresztvíz kapcsolatára); „Add, Urunk, hogy a felnövekvő új nemzedék is meggyőződéssel vallja Fiadat a világ Üdvözítőjének!” (5.)

2.3.2. Liturgikus énekek

Éneklő Egyház:

Szemeim mindenkor (536)

https://nepenektar.hu/idoszak/nagybojt/liturgia/33/intr/552/szemeim-mindenkor-oculi-mei

Kelj fel Uram (643)

https://nepenektar.hu/idoszak/nagybojt/liturgia/33/gr/553/kelj-fel-uram-exsurge-domine

Gitáros, illetve taizei énekek:

Boanergész - Mint szarvas hűs vizek után

https://www.youtube.com/watch?v=iHg1UTCZaxk

2.4. Pedagógiai nézőpont

2.4.1. Evangélium témáját feldolgozó irodalmi mű

Vargha Tamás: Jákob kútjánál

A levegő tüzet lehel,

Mindenki árnyékban delel.

Még a vad is odvába bújt,

Csendes, kihalt most minden út.

De ím, a kút felé siet

Egy asszony merni friss vizet.

Ő épp ilyen órát keres,

Mikor a kút s az út üres.

Az emberek tekintetét

Kerülni van oka elég,

Az élete vétkes, sivár,

Megveti az egész Sikár,

Meg az egész Samária,

Jobb volna tán meghalnia!…

Ni, ott a kútnál ül egy idegen!

– Ki lehet az, én Istenem! –

Lábán az aszú föld hamva, pora,

Látszik, hogy hosszú útnak vándora.

De nem sejti az asszony, hogy ki légyen,

Nem sejti, hogy lelki békéje lészen.

Talán egy vándorló írástudó:

A köntöse mutatja, hogy zsidó,

És ha zsidó, úgy hát ellenség!

Micsoda gonosz véletlenség,

Hogy ő, az emberkerülő,

Aki a kúthoz lopva jő,

Nemcsak hogy egy embert talált,

Hanem még hozzá Izráel fiát,

Ki az egész Samáriát

Megveti, gyűlöli mindhalálig!

De mily csoda: az idegen

Nem fordul el zord hidegen,

Sőt nyomba szóba áll vele:

„A vedredet merítsd tele

És adj – az Isten majd megfizet –

Adj nekem egy ital vizet.“

Az asszony nagy szemet mereszt:

Zsidó létedre, hogyan kéred ezt,

Én tőlem, földnek iszonyától,

Gyűlölt népnek lenézett asszonyától?“

Az idegen szemében fény ragyog.

„Ha tudnád te, hogy én ki vagyok!

És ha tudnád te a hívőknek részit,

Amit számukra az Isten készít:

Te kértél volna tőlem, nem hiszed?

És kaptál volna élő vizet!“

„Uram, az ajkad mit beszél?

Vödröd nincs, s a víz színe mély.

Jákób, ki már e vizet itta,

Meríteni azt még ő sem tudta

Vödör, s kötél nélkül, csak úgy marokkal,

S nem vagy te nála kisebb sokkal?!“

Ő szól: „Ki e vízből iszik,

Megint, hamar megszomjúhozik.

De oly vizem van énnekem,

Hogy meg nem szomjúhozik sosem

Ki abból iszik, sőt benseje

Élet vizének lesz buzgó kútfeje.“

Mohón kiált az asszony: „Jó, Uram!

Adj nékem is ilyen vizet, ha van.

De jó lesz majd, a nap hevén

Nem kell, hogy a kútra járjak én.

Megbújhatok házam falán belül

Vádló emberszemek elől!“

Amaz csupán annyit felel:

„Eredj, és hívd férjedet el!“

„… A férjemet? “ – az asszony kérdi

S azzal hozzáteszi keserű daccal: –

„Férjem nincs!“. „Nincsen? Hát igaz,

Öt férjed volt, s aki most van, nem az.“

Az asszony döbbenve tág szemet nyit,

Ki ez, hogy tudja titkait,

Az élete bűnét, sebét,

Mindazt, mi benne rút, sötét!

„Uram! – kiált –, próféta vagy tehát!

Választ a kérdésemre adj hát:

Mi e helyen imádkozunk,

Az Istennek itt áldozunk.

Zsidók hite szerint ellenben

Nincs szent hely, csak Jeruzsálemben.

Ó, mondd, kinek van igaza?

A szívnek hol van vigasza,

Melyért oly nagyon eped…

Ó, mondd, igaz vallás melyik?

Egy bűnös élet terheit

Lerakni hol lehet, ó, hol lehet?!“

Komoly, nagy válasz szól e szóra:

„Asszony, eljő, hidd el, az óra,

Mikor ki imádkozni vágyik,

Sem Jeruzsálem templomáig

Nem kell, hogy menjen,

S nem kell, hogy várjon, míg felérne

A Garazim hegy szent helyére,

Ahol Samaria népe áldoz,

Eljő az óra, s íme, most van,

Mikor nem fényes templomokban

Szólhat csak Isten-imádás.

Csak annyi kell: lélek és igazság,

Az egeket hogy általhassák,

S nyomukba szálljon az áldás.

Az Isten lélek, és ő azt kívánja,

Hogy minden lélek őt imádja,

Lélekben és igazságban tegye.“

Az asszony szól: „Ez akkor lesz, ugye,

Mikor, akit sóvárogva várunk,

Eljő a mi dicső Királyunk,

Minden népnek Messiása.

Ki a titkot mind megjelenti,

Fényét az éjszakába hinti,

Bűnös lelkünk életre menti,

S lesz minden szívnek gyógyulása.

Tudom, a Krisztus hogyha eljő,

Akkor eloszlik minden felhő,

Az üdvösség napja felragyog.“

Az idegen szól: „Eljött. Én vagyok!“

2.5. Kérdések az evangéliumhoz

– A víz szimbólum mit jelképez János-evangéliumában? Mit jelent az én életemben?

– Hogyan lehet az, hogy az "istentelenként" kitaszított szamáriaiaknak 2 nap is elég volt, hogy felismerjék Jézusban a Messiást, a "helyes" úton járó zsidóknak pedig 3 év is kevés volt? Mire tanít ezzel a szöveg? Mit érthetett Jézus az élő víz alatt? (Ő maga? Szentírás? Isten imádat? Liturgia? Szeretetszolgálat? ....)

– Mit jelenthet az, hogy lélekben és igazságban imádni?

– Tapintatosan beszélek Krisztusról az embereknek, vagy ajtóstól rontok a házba?

– Hogyan változott a szamáriai asszony lelki állapota a történet során?

3. Oratio – imádság

A szentmise első könyörgése

Istenünk, minden irgalom és jóság forrása, te a böjt, az imádság és az irgalmas szeretet gyakorlása által gyógyulást adsz bűneinkre. Nézd jóságosan őszinte bűnbánatunkat, és amikor vétkeinket beismerve meghajlunk előtted, emelj föl minket szüntelen irgalmaddal. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által, aki veled él és uralkodik a Szentlélekkel egységben, Isten mindörökkön örökké. Ámen.

Pálos Nővérek imádsága

Uram Jézus Krisztus!

Hálát adok nagy irgalmadért, hogy keresed velem a találkozást és élethelyzetem kútjánál leülve megszólítasz engem: „Adj innom!” Mélységesen megdöbbent kérésed: Hogyan kérhetsz Te tőlem, bűnös embertől inni? Hiszen én magam is folytonos szomjúságban szenvedek és Te, Uram, Te fordulsz felém kéréseddel? Téged azonban nem hoz zavarba, hogy eszköztelen vagy „vödröd sincs, a kút pedig mély”, hanem Isten ajándékára és magadra fordítod a figyelmet.

Csak azért kérsz, hogy azután adhass élő vizet, amelytől soha többé nem szomjazunk meg. „Uram, add nekem ezt a vizet… hogy ne szomjazzam és ne kelljen ide járnom meríteni.” Hogy ne kelljen élethelyzetem sötét oldalával szembesülnöm, hogy ne kelljen a kút sötétségét néznem, és fáradozva vízhez jutnom.

De Te, amikor mégis rátereled a szót bűnösségemre, csak azért teszed, hogy gyógyítsd azokat. Hogy bűneinket elhagyva megajándékozhass a Te ajándékoddal, Aki a Szentlélek, Aki bennem örök életre szökellő vízforrásként „Lélekben és igazságban fogja imádni az Atyát. Mert az Atya ilyen imádókat keres magának.”

Uram Jézus, alávetem magam Szentlelked tisztító vizének. Nem ismerem még teljesen az Atya ajándékát a Szentlelket, Akit általad akar nekünk adni az Atya, de kérlek, add nekem ezt az élő vizet, amely képessé tesz arra, hogy szomjúságom oldódjon és viszonzásul szeretetemmel, melyet Tőled kaptam, oltsam a Te szomjadat, amikor kéred tőlem: „Adj innom!” Ámen.

4. Contemplatio – szemlélődés

Az a víz, amelyet én adok, örök életre szökellő vízforrás (Mt 2, 1-6)

(Forrás: Netwallpaper)

5. Condivisio – megosztás

Örömhír megfogalmazása: Nekem ebben a szakaszban az az örömhírem, hogy...

– Jézus szomjazza az én szeretetemet is.

– akármilyen bűnös is vagyok, az Úr engem is meghív az Élő vízből való merítésre. Isten mindig kész oltani a lelki szomjamat.

– Jézus a környezete által megvetettekkel, kitatszítottakkal is beszél, hirdeti számukra az örömhírt, sőt, kérésükre köztük is marad.

– Jézus nem azzal törődik, hogy milyen életállapotban vagyunk, hanem hogy onnan elvezessen magához lebontva minden akadályt.

– a Szentíráson keresztül az Úr velem is beszélget, mint a szamáriai asszonnyal.

6. Actio – tettekre váltás

Tanúságtétel megfogalmazása: Az evangéliumi szakasz arra ösztönöz, hogy…

– Kalkuttai Szent Teréz anya lelkisége nyomán feladatom minden nap: csillapítani Jézus szeretet-szomjúságát az embereket szolgálva!

– Megtaláljam azt a személyes imamódot, mellyel mindennap meríthetek Jézusból, az Élő víz forrásából. Jézushoz hasonlóan én is osszam meg az életet adó vizet mindazokkal, akikkel az életem során találkozom.

– Senkit ne vessek meg az előítéletek, vagy mások véleménye miatt, törekedjem mindenkivel egyforma szeretettel bánni.

– Engem arra ösztönöz ez az evangéliumi szakasz, hogy rendszeresen olvassam a Szentírást és csak utána beszéljek az embereknek Krisztusról.

– Elmélyítsem magamban, hogy nincs olyan helyzet az életemben, ahol az Isten ne találna utat hozzám, és ne tudna elvezetni arra, hogy felismerjem Őt ott is.

Impresszum

A Lectio divina segédanyag kiadványok elsődleges célja, hogy az imádságos bibliaolvasáshoz támpontokat adjanak.
A segédanyagok felépítése a lectio divina módszer szerinti felosztást követi, egy kötetbe gyűjtve össze a bibliai szöveg megismerését segítő dokumentumok egy válogatását az evangéliumok római katolikus liturgia szerinti szakaszaihoz.

Lectio divina segédanyag, Nagyböjt 3. vasárnap („A” év)

Borítófotó © Netwallpaper.hu

A Biblia szövegének fordításait a következő forrásokból vettük át:

– liturgikus szöveg: igenaptar.katolikus.hu (utolsó letöltés 2020. szeptember 18.)

– a görög szöveget az SBLGNT (utolsó letöltés 2020. május 11.)

– latin fordítás: Vatikán online archívuma (utolsó letöltés 2020. május 14.)

– további magyar fordítások: szentiras.hu (utolsó letöltés 2020. május 12.)

Aranyszájú Szent János gondolatait Görföl Tibor fordította.

Katolikus Egyház Katekizmusa: archiv.katolikus.hu/kek (utolsó letöltés 2020. május 15.)

Pápai gondolatok: regi.katolikus.hu (utolsó letöltés 2020. szeptember 14.)

Vargha Tamás: Jákob kútjánál – https://keresztyenversek.wordpress.com/2009/06/20/jakob-kutjanal

A Lectio divina segédanyag összeállításában a lectio divina munkacsoport működött közre, melynek vezetője Nyúl Viktor, egykori és jelenlegi tagjai pedig: Asztalos Gábor Tamás, Asztalos Lívia, Csonka Laura, Endrédi Melinda, Geiszelhardt Sára, Görföl Tibor, Haász Rebeka Anna, Fazekas Zsófia, Hegyi László, Járai Ferenc, Máté Mária Magdolna Teréz nővér, Mohay Réka, Molnár Dzsenifer, Nyúlné Révfalvi Ildikó, Rácz Dávid, Rácz Édua Anna, Révai László, Roszkopf Rita, Sárszegi Judit, Szabóné Nagy Katalin, Szily Boglárka, Vermes Nikolett.

Ezen kiadvány tartalma szerzői jogi védelem alatt áll. A szerzői jogok tulajdonosai a fentebb említett esetekben az ott megjelölt jogtulajdonosok, külön meg nem jelölt esetekben a Pécsi Egyházmegye. Hitbuzgalmi és lelkipásztori célra a kiadvány anyaga szabadon felhasználható.

Kiadja a Pécsi Egyházmegye, 2023

7621 Pécs, Dóm tér 2.

E-levélcím: lectio.divina@pecs.egyhazmegye.hu

Honlap: lectiodivina.hu

Verziószám: 1.03