Címlap

Evangélium

+ EVANGÉLIUM Szent Lukács könyvéből

Krisztus a feltámadásban örök életet ad nekünk

Abban az időben odajárultak Jézushoz néhányan a szadduceusok közül, akik azt tartják, hogy nincs feltámadás, és megkérdezték tőle:

„Mester! Mózes meghagyta nekünk: Ha valakinek meghal a testvére, és asszonyt hagy maga után, gyermeket azonban nem, akkor a testvér vegye el az özvegyet, és támasszon utódot testvérének.

Volt hét testvér. Az első megnősült, aztán meghalt utód nélkül. Az asszonyt elvette a második, aztán a harmadik, majd sorra mind a hét. De mind úgy halt meg, hogy nem maradt utód utána. Végül az asszony is meghalt.

A feltámadáskor vajon kié lesz az asszony? Hisz mind a hétnek felesége volt.”

Jézus ezt válaszolta nekik: „A világ fiai nősülnek és férjhez mennek. Akik pedig méltók rá, hogy eljussanak a másik világba és a halálból való feltámadásra, nem nősülnek, s nem is mennek férjhez. Hiszen már meg se halhatnak többé, mert az angyalokhoz hasonlítanak, és az Istennek a fiai, mert feltámadtak.

Arról, hogy a halottak feltámadnak, már Mózes is beszélt a csipkebokorról szóló részben, ahol az Urat Ábrahám Istenének, Izsák Istenének és Jákob Istenének nevezi. Isten azonban nem a holtaké, hanem az élőké, hiszen mindenki érte él.”

1. Lectio – olvasás

1.1. Görög szöveg szó szerinti fordítása

2^7Προσελθόντες δέ τινες τῶν Σαδδουκαίων, οἱ ἀντιλέγοντες ἀνάστασιν μὴ εἶναι, ἐπηρώτησαν αὐτὸν

Odamenve pedig a szadduceusok közül egyesek, akik tagadják (ellenkeznek azzal), hogy van feltámadás, megkérdezték őt

2^8λέγοντες·Διδάσκαλε, Μωϋσῆς ἔγραψεν ἡμῖν, ἐάν τινος ἀδελφὸς ἀποθάνῃ ἔχων γυναῖκα, καὶ οὗτος ἄτεκνος ᾖ, ἵνα λάβῃ ὁ ἀδελφὸς αὐτοῦ τὴν γυναῖκα καὶ ἐξαναστήσῃ σπέρμα τῷ ἀδελφῷ αὐτοῦ.

mondva: „Mester, Mózes írta nekünk, ha valakinek a testvére meghal, s van felesége, és ez gyermektelen, hogy vegye el a testvére az asszonyt, és támasszon utódot a testvérének.

2^9ἑπτὰ οὖν ἀδελφοὶ ἦσαν καὶ ὁ πρῶτος λαβὼν γυναῖκα ἀπέθανεν ἄτεκνος·

Tehát volt hét testvér: és az első, megnősülve, meghalt gyermektelenül:

3^0καὶ ὁ δεύτερος

És a második,

3^1καὶ ὁ τρίτος ἔλαβεν αὐτήν, ὡσαύτως δὲ καὶ οἱ ἑπτὰ οὐ κατέλιπον τέκνα καὶ ἀπέθανον·

és a harmadik elvette őt, hasonlóképpen, de a hét nem hagyott hátra gyermekeket, és meghaltak.

3^2ὕστερον καὶ ἡ γυνὴ ἀπέθανεν.

Legutoljára az asszony is meghalt.

3^3ἡ γυνὴ οὖν ἐν τῇ ἀναστάσει τίνος αὐτῶν γίνεται γυνή; οἱ γὰρ ἑπτὰ ἔσχον αὐτὴν γυναῖκα.

Az asszony tehát a feltámadáskor, ezek közül kié lesz? Ugyanis a hét birtokolta őt asszonyul.”

3^4Καὶ εἶπεν αὐτοῖς ὁ Ἰησοῦς·Οἱ υἱοὶ τοῦ αἰῶνος τούτου γαμοῦσιν καὶ γαμίσκονται,

És mondta nekik Jézus: „Ennek a világkorszaknak a fiai nősülnek és házasságot kötnek,

3^5οἱ δὲ καταξιωθέντες τοῦ αἰῶνος ἐκείνου τυχεῖν καὶ τῆς ἀναστάσεως τῆς ἐκ νεκρῶν οὔτε γαμοῦσιν οὔτε γαμίζονται·

Akik pedig méltóknak bizonyultak arra, hogy rátaláljanak az örök életre (elnyerjék az örök életet), a halálból való feltámadáskor, se nem nősülnek, se nem kötnek házasságot:

3^6οὐδὲ γὰρ ἀποθανεῖν ἔτι δύνανται, ἰσάγγελοι γάρ εἰσιν καὶ υἱοί εἰσιν θεοῦ τῆς ἀναστάσεως υἱοὶ ὄντες.

És nem tudnak ugyanis ezentúl meghalni, ugyanis az angyalokhoz hasonlók, és a feltámadás Istenének a fiai, fiak lévén.

3^7ὅτι δὲ ἐγείρονται οἱ νεκροὶ καὶ Μωϋσῆς ἐμήνυσεν ἐπὶ τῆς βάτου, ὡς λέγει κύριον τὸν θεὸν Ἀβραὰμ καὶ θεὸν Ἰσαὰκ καὶ θεὸν Ἰακώβ·

Mert pedig feltámadnak a halottak, és Mózes jelezte a csipkebokornál, amikor az Urat Ábrahám Istenének és Izsák I stenének és Jákob Istenének mondja.

3^8θεὸς δὲ οὐκ ἔστιν νεκρῶν ἀλλὰ ζώντων, πάντες γὰρ αὐτῷ ζῶσιν.

Isten pedig nem a holtaké, hanem az élőké, mert mindenki ugyanis neki él.”

1.2. Nova Vulgata és magyar fordítások

NOVA VULGATA

Szent István Társulat fordítása

Szent Jeromos Katolikus Bibliatársulat fordítása

Békés-Dalos Újszövetségi Szentírás

Károli Gáspár revideált fordítása

Simon Tamás László O.S.B. Újszövetség-fordítása

27ACCESSERUNT AUTEM QUIDAM SADDUCAEORUM, QUI NEGANT ESSE RESURRECTIONEM, ET INTERROGAVERUNT EUM

27Elé járultak néhányan a szadduceusok közül, akik azt tartják, hogy nincs feltámadás,

27Odamentek hozzá néhányan a szaddúceusok közül, akik tagadják a feltámadást, és megkérdezték őt:

27Akkor néhány szadduceus jött hozzá. Ezek azt tartják, hogy nincs föltámadás.

27Hozzá menvén pedig a sadduczeusok közül némelyek, a kik tagadják, hogy van feltámadás, megkérdék őt,

27A szadduceusok közül – akik tagadják, hogy van feltámadás – odamentek hozzá néhányan, és megkérdezték: –

28DICENTES: “MAGISTER, MOYSES SCRIPSIT NOBIS, SI FRATER ALICUIUS MORTUUS FUERIT HABENS UXOREM ET HIC SINE FILIIS FUERIT, UT ACCIPIAT EAM FRATER EIUS UXOREM ET SUSCITET SEMEN FRATRI SUO.

28és megkérdezték tőle: „Mester! Mózes meghagyta nekünk: Ha valakinek meghal a testvére s asszonyt hagy maga után, gyermeket azonban nem, akkor a testvér vegye el az özvegyet, és támasszon utódot testvérének.

28»Mester, Mózes előírta nekünk: Ha valakinek meghal a testvére, akinek felesége volt, de gyermeke nem, akkor a testvér vegye el az asszonyt, és támasszon utódot testvérének.

28A következő kérdést intézték hozzá: „Mester, Mózes azt parancsolta nekünk: ha valakinek meghal a testvére és asszonyt hagy maga után, de gyermeket nem, a testvér vegye el az özvegyet és támasszon utódot testvérének.

28Mondván: Mester, Mózes megírta nékünk, ha valakinek testvére meghal, kinek felesége volt, és magzatok nélkül hal meg, hogy annak testvére elvegye annak feleségét, és támasszon magot az ő testvérének.

28Mester, Mózes előírta nekünk, hogy ha valakinek meghal a testvére, akinek volt felesége, de gyermeke nem, akkor vegye el az asszonyt, és támasszon utódot testvérének.

29SEPTEM ERGO FRATRES ERANT: ET PRIMUS ACCEPIT UXOREM ET MORTUUS EST SINE FILIIS;

29Volt hét testvér. Az első megnősült, aztán meghalt utód nélkül.

29Volt hét testvér. Az első megnősült, aztán meghalt gyermek nélkül.

29Volt hét testvér. Az első megnősült, aztán meghalt utód nélkül.

29Hét testvér vala azért: és az első feleséget vévén, meghalt magzatok nélkül;

29Nos, volt hét testvér. Az első megnősült, de gyermektelenül halt meg.

30ET SEQUENS

30Az asszonyt elvette a második,

30Előbb a második,

30(Feleségét) elvette a második, (de az is utód nélkül halt meg),

30A másik vevé el azért annak feleségét, és az is magzatok nélkül halt meg;

30Ekkor a második vette el az asszonyt,

31ET TERTIUS ACCEPIT ILLAM, SIMILITER AUTEM ET SEPTEM NON RELIQUERUNT FILIOS ET MORTUI SUNT.

31aztán a harmadik, majd sorra mind a hét. De mind úgy halt meg, hogy nem maradt utód utána.

31majd a harmadik vette feleségül őt, és hasonlóképpen mind a heten, gyermeket nem hagyva, mind meghaltak.

31aztán elvette a harmadik és ugyanígy mind a hét. Meghaltak, anélkül hogy utódot hagytak volna hátra.

31Akkor a harmadik vette el azt; és hasonlóképen mind a heten is; és nem hagytak magot, és meghaltak.

31aztán a harmadik, majd sorban mind a hét, de mind úgy halt meg, hogy nem hagyott maga után gyermeket.

32NOVISSIMA MORTUA EST ET MULIER.

32Végül az asszony is meghalt.

32Végül meghalt az asszony is.

32Utolsónak meghalt az asszony is.

32Mind ezek után pedig meghalt az asszony is.

32Végül meghalt az asszony is.

33MULIER ERGO IN RESURRECTIONE CUIUS EORUM ERIT UXOR? SI QUIDEM SEPTEM HABUERUNT EAM UXOREM”.

33A feltámadáskor vajon kié lesz az asszony? Hisz mind a hétnek felesége volt.”

33A feltámadáskor ezek közül kinek lesz a felesége az asszony? Hiszen mind a hétnek felesége volt.«

33A föltámadáskor tehát melyiküknek lesz a felesége? Hiszen mind a hétnek a felesége volt.”

33A feltámadáskor azért kinek a felesége lesz közülök? mert mind a hétnek felesége volt.

33A feltámadáskor melyiknek lesz a felesége az asszony? Hiszen mind a hétnek a felesége volt.

34ET AIT ILLIS IESUS: “FILII SAECULI HUIUS NUBUNT ET TRADUNTUR AD NUPTIAS;

34Jézus ezt válaszolta nekik: „A világ fiai nősülnek és férjhez mennek.

34Jézus ezt felelte nekik: »E világ fiai házasodnak és férjhez mennek.

34Jézus így válaszolt: „A világ fiai nősülnek és férjhez mennek,

34És felelvén, monda nékik Jézus: E világnak fiai házasodnak és férjhez adatnak:

34Jézus így válaszolt nekik: – E világ gyermekei házasodnak és férjhez mennek,

35ILLI AUTEM, QUI DIGNI HABENTUR SAECULO ILLO ET RESURRECTIONE EX MORTUIS, NEQUE NUBUNT NEQUE DUCUNT UXORES.

35Akik pedig méltók rá, hogy eljussanak a másik világba és a halálból való feltámadásra, nem nősülnek, s nem is mennek férjhez.

35Azok pedig, akik méltók lesznek elnyerni a másik világot és a halálból való föltámadást, nem házasodnak, és férjhez sem mennek,

35de akik méltók lesznek arra, hogy eljussanak a jövendő világba és a halálból való föltámadásra, nem nősülnek és nem mennek férjhez.

35De a kik méltókká tétetnek, hogy ama világot elvegyék, és a halálból való feltámadást, sem nem házasodnak, sem férjhez nem adatnak:

35de akik méltónak ítéltetnek arra, hogy részük legyen az eljövendő világban, valamint a halottak közül való feltámadásra, azok nem házasodnak majd, és férjhez sem mennek.

36NEQUE ENIM ULTRA MORI POSSUNT: AEQUALES ENIM ANGELIS SUNT ET FILII SUNT DEI, CUM SINT FILII RESURRECTIONIS.

36Hiszen már meg se halhatnak többé, mert az angyalokhoz hasonlítanak, és az Istennek a fiai, mert a feltámadás fiai.

36hiszen többé már meg sem halhatnak. Hasonlók lesznek ugyanis az angyalokhoz, és Isten fiai lesznek, mert a feltámadás fiai.

36Hiszen meg sem halhatnak többé, mert hasonlók az angyalokhoz, és mivel a föltámadás fiai, az Isten fiai.

36Mert meg sem halhatnak többé: mert hasonlók az angyalokhoz; és az Isten fiai, mivelhogy a feltámadásnak fiai.

36Halhatatlanok ugyanis, és hasonlóak az angyalokhoz, és a feltámadás gyermekei lévén Isten gyermekei lesznek.

37QUIA VERO RESURGANT MORTUI, ET MOYSES OSTENDIT SECUS RUBUM, SICUT DICIT: “DOMINUM DEUM ABRAHAM ET DEUM ISAAC ET DEUM IACOB”.

37Arról, hogy a halottak feltámadnak, már Mózes is beszélt a csipkebokorról szóló részben, ahol az Urat Ábrahám Istenének, Izsák Istenének és Jákob Istenének nevezi.

37Hogy pedig a halottak feltámadnak, azt Mózes is jelezte a csipkebokornál, amikor az Urat ‘Ábrahám Istenének, Izsák Istenének és Jákob Istenének’mondta.

37A halottak föltámadásáról Mózes is beszélt a csipkebokorról szóló részben, ahol az Urat Ábrahám Istenének, Izsák Istenének és Jákob Istenének nevezi.

37Hogy pedig a halottak feltámadnak, Mózes is megjelentette a csipkebokornál, mikor az Urat Ábrahám Istenének és Izsák Istenének és Jákób Istenének mondja.

37Arra pedig, hogy a halottak feltámadnak, már Mózes is utalt a csipkebokorról szóló szakaszban, amikor az Urat Ábrahám Istenének, Izsák Istenének és Jákob Istenének nevezte.

38DEUS AUTEM NON EST MORTUORUM SED VIVORUM: OMNES ENIM VIVUNT EI”.

38Az Isten nem a holtaké, hanem az élőké, hiszen mindenki neki él.”

38Isten pedig nem a holtaké, hanem az élőké, hiszen mindenki érte él.«

38Ő nem a holtak Istene, hanem az élőké, hiszen mindenki érte él.”

38Az Isten pedig nem a holtaknak, hanem az élőknek Istene: mert mindenek élnek ő néki.

38Isten nem a holtak Istene, hanem az élőké, mert számára mindenki él.

1.3. Behatárolás

Jézusnak a Jeruzsálemben mondott beszédeinek sorában: a császárnak való adófizetés (Lk 20,20-26) és a Messiásról szóló kérdés (Lk 20,41-44) szakaszai között helyezi el az evangélista ezt az epizódot (Lk 20,27-40). Az Úrnak és a szadduceusok csoportjának a feltámadásról szóló beszélgetéséről mind Máté (Mt 22,23-33), mind Márk is beszámol (Mk 12,18-27).

1.4. Szó szerinti üzenet

Az evangélista hangsúlyozza, hogy

– Jézus olvassa és ismeri az ószövetségi Írásokat. S habár a szadduceusok is tanulmányozzák a szent iratokat, azokat mégis félreértelmezik. A Mester adja meg a helyes „értelmezési kulcsot” a Szentíráshoz. Azt Jézus Krisztus feltámadásának fényében kell olvasni és hirdetni. A Biblia egésze Jézus Krisztusban teljesül be.

– Jézus Krisztus nem megy bele értelmetlen vitákba, hanem a válaszában arra mutat rá, hogy kicsoda az Isten. Az Úr a feltámadás Istene, aki él, aki éltet és aki életre kelt, vagyis feltámaszt. Ő az életnek az Ura. Ő a mindig és az örökké élő Isten. A személyes Isten, akivel személyes kapcsolatba lehet lépni egyénileg s közösségileg egyaránt. Ő az, aki néven szólít és néven megszólítható is.

– Jézus Krisztus legyőzte a halált, feltámadt. Aki hisz Jézusban, annak örök élete van.

– A mennyországban a teljes ember, az egész személy megdicsőül.

– Az ember helyes válasza Istennek, hogy mindenestül Őérte, Őneki él (vö. Róm 6,10-11; Róm 14,8; Gal 2,19-20; Fil 1,21; Kol 3,3-4).

1.5. Kulcsszavak rövid elemzése

ἀναστάσεως (ánásztászeósz): felállás, fölkelés, feltámadás (Lk 20,27.33.35-36)

A Lukács-evangéliumban legtöbbször ez a kifejezés Jézushoz kapcsolódik. Simeon a gyermek Jézusról azt mondja, hogy sokak romlására és feltámadására lesz ő Izraelben (Lk 2,34). Egy másik alkalommal a Mester beszél az igazak feltámadásáról a nagylelkű emberek megjutalmazása kapcsán (Lk 14,14). Végül pedig azoknak a szadduceusoknak tanít erről (Lk 20,35-36), akik nem vallják a feltámadást (Lk 20,27.33). Tehát a szó első előfordulási helyén Jézusról mint sokak feltámadásáról (Lk 2,34), az utolsó igehelyen pedig az Úrról mint a feltámadás Istenéről olvasunk (Lk 20,36). Mindez azt mutatja, hogy a feltámadás és Jézus, illetve Isten között szoros összefüggés van. Az Úr az, aki életre kelt, aki feltámaszt. Sőt az Úr maga a feltámadás és az élet, s ezért, akik hisznek benne, azoknak örök életük van (Lk 20,36; Jn 11,25; Kol 3,4).

τὸν θεὸν Ἀβραὰμ καὶ θεὸν Ἰσαὰκ κ αὶ θεὸν Ἰακώβ (ton Theon Ábráám káj Theon Iszáák káj Theon Jákób): Ábrahám Istene és Izsák Istene és Jákob Istene (Lk 20,37)

Az evangélista két epizódban fűz tulajdonnevet birtokos esetben Isten nevéhez: Zakariás hálaadó énekében „Izrael Istenének” szólítja meg az Urat (Lk 1,68), Jézus pedig a szadduceusoknak adott feleletében Istenről mint Ábrahám, Izsák és Jákob Istenéről beszél (Lk 20,37). Ezzel egyrészt arra utal, hogy az Ószövetség Istene, aki elsősorban a választott nép Isteneként mutatkozott be, ugyanaz, mint a Jézus Krisztus által kinyilatkoztatott Isten. Másrészt pedig azt jelzi, hogy az Úr személyes Isten: van kapcsolata egy ember, egy nép életéhez. Ő nem egy elvont valóság, hanem személyes, minden egyes emberhez közeli Isten, aki megszólítható (Kiv 3,15; MTörv 6,4).

1.6. Kontextuális – kánoni párhuzamok

Párhuzamok Lukács evangéliumán belül

Lk, 16,8 AzÚr dicsérte a mihaszna intézőt, hogy okosan járt el. – Igen, a világ fiai a maguk módján okosabbak a világosság fiainál.

Lk 17,27 Ettek, ittak, házasodtak, férjhez mentek egészen addig a napig, amíg Noé be nem szállt a bárkába. Akkor jött a vízözön, és mind elpusztította őket.

Szinoptikus párhuzamok

Mt 5,9 Boldogok a békességben élők, mert Isten fiainak hívják majd őket.

Mt 22,23-33 Aznap még szadduceusok is mentek hozzá, akik tagadták a feltámadást. Kérdést intéztek hozzá: „Mester, Mózes úgy rendelkezett, hogy ha valaki gyermektelenül hal meg, a testvére vegye el az özvegyet és támasszon utódot testvérének. Volt hét testvér. Az első megnősült, aztán meghalt. Mivel nem volt gyermeke, feleségét testvérére hagyta. Ugyanez történt a másodikkal, majd a harmadikkal is, egészen a hetedikig. Végül meghalt az asszony is. A feltámadáskor a hét közül melyiknek a felesége lesz az asszony? Hiszen mindegyiké volt.” Jézus így válaszolt: „Tévedtek, mert nem ismeritek sem az Írásokat, sem az Isten hatalmát. A feltámadás után nem nősülnek, férjhez sem mennek, hanem úgy élnek, mint Isten angyalai a mennyben. Ami pedig a halottak feltámadását illeti, nem olvastátok, amit az Isten mondott nektek: Én vagyok Ábrahám Istene, Izsák Istene és Jákob Istene. Isten nem a halottak Istene, hanem az élőké.” Amikor ezt a nép hallotta, elámult tanításán.

Mk 12,18-27 Ezután a szadduceusok mentek hozzá, akik azt állítják, hogy nincs feltámadás, s ezt a kérdést tették fel neki: „Mester! Mózes megírta nekünk, hogy ha valakinek a testvére meghal, és asszonyt hagy hátra, gyermeket azonban nem, akkor a testvér vegye el az özvegyet, és támasszon utódot testvérének. Volt hét fiútestvér. Az első megnősült, aztán meghalt utód nélkül. Feleségét elvette a második is, de az is meghalt anélkül, hogy gyermeke lett volna. Hasonlóképpen a harmadik is, sőt mind a hét, de egy sem hagyott hátra gyermeket. Végül az asszony is meghalt. A feltámadáskor, ha ugyan feltámadnak, melyiküké lesz az asszony? Hiszen mind a hétnek a felesége volt?” Jézus így felelt: „Nem azért tévedtek, mert nem ismeritek az Írásokat, sem az Isten hatalmát? Hiszen, amikor feltámadnak, nem nősülnek és férjhez sem mennek, hanem olyanok lesznek, mint az angyalok az égben. Nem olvastátok Mózes könyvében a csipkebokorról szóló részben, mit mondott Isten a halottak feltámadásáról? Én, Ábrahám Istene, Izsák Istene és Jákob Istene vagyok! Tehát nem a halottak Istene, hanem az élőké. Így nagy tévedésben vagytok.”

Kánoni elemzés (párhuzamok a Szentírás más könyveiben)

Ter 6,2 az Isten fiai látták, hogy az emberek lányai szépek. Feleségül vették mindazokat, akik tetszettek nekik.

Ter 38,8 Júda azt mondta Onannak: „Élj bátyád feleségével, teljesítsd vele szemben a sógori kötelességet, s így gondoskodj utódról bátyád számára.”

Kiv 3,2.6.15 Itt megjelent neki az Úr angyala a tűz lángjában, egy égő csipkebokorban. Mikor odanézett, látta, hogy a bokor ég, de nem ég el.” “Azután így folytatta: „Én vagyok az Isten, atyáid Istene: Ábrahám Istene, Izsák Istene, Jákob Istene.” Erre Mózes eltakarta arcát, mert félt Istenre tekinteni.” “Azután még ezt mondta Isten Mózesnek: „Jahve, atyáitok Istene, Ábrahám Istene, Izsák Istene, Jákob Istene küldött hozzátok. Ez az én nevem minden időkre, s így kell neveznetek nemzedékről nemzedékre.”

MTörv 25,5 Ha testvérek laknak együtt, s egyikük meghal anélkül, hogy gyermeket hagyna hátra, az elhunyt felesége ne menjen hozzá egy kívülről, idegen családból való férfihez. Menjen be hozzá a sógora, s vegye el; sógori kötelezettségének eleget téve.

ApCsel 3,13 Ábrahám, Izsák és Jákob Istene megdicsőítette a Fiát, Jézust, akit ti kiszolgáltattatok és megtagadtatok Pilátus előtt, noha ő úgy határozott, hogy szabadon bocsátja.

Róm 6,10-11 Aki meghalt, az egyszer s mindenkorra meghalt a bűnnek, aki azonban él, az Istennek él. Ezért tekintsétek magatokat is úgy, hogy meghaltatok a bűnnek, de éltek az Istennek Jézus Krisztusban.

Róm 14,8 Míg élünk, Istennek élünk, s ha meghalunk, Istennek halunk meg. Tehát akár élünk, akár meghalunk, az Úréi vagyunk.

Gal 2,19 Hiszen a törvény által meghaltam a törvénynek, hogy az Istennek éljek, mert Krisztussal engem is keresztre feszítettek.

Fil 3,11 Így hozzá hasonulok a halálban, hogy ezáltal eljuthassak a halálból a feltámadásra is.

2Tessz 1,5 Ezeket elviselitek az Isten igazságos ítéletének előjeleként, hogy majd méltók legyetek az Isten országára, hiszen szenvedtek érte.

1Jn 3,1 Nézzétek, mekkora szeretettel van irántunk az Atya: Isten gyermekeinek hívnak minket, és azok is vagyunk. Azért nem ismer minket a világ, mert őt sem ismeri.

2. Meditatio – elmélkedés

2.1. Patrisztikus nézőpont

Origenész: Máténál olyat mond az Úr, ami ennél a résznél kimaradt: „Tévedtek, mert nem ismeritek sem az Írásokat, sem az Isten hatalmát.” (Mt 22,29) Én viszont azt kérdem: Ugyan hol van az írva a szövegben, hogy „nem fognak többé házasodni”? Amennyire én tudom, sehol sem talál az ember semmi hasonlót, sem az Ószövetségben, sem az Újszövetségben. Az a tévedés viszont, amit ezek a szadduceusok közölnek, beóvakodik ide is, mert ők csak olvasták az Írást, anélkül, hogy megértették volna. Izajásnál ugyanis egyszer elhangzik: „Meglátjátok, hogy szolgáim isznak majd„ (Iz 65,13). Egy másik szövegvariáns pedig így utalgat: „és nem a pusztulásra szülik gyermekeiket” (Iz 65,23). És ezért gondolták tehát, hogy a Feltámadásnál ilyen vagy hasonló lesz a helyzet. Pál azonban tudta, hogy mindezen áldásokat nem testileg kell érteni, és hogy ennek lelki jelentése van: „aki a mennyeiek között Krisztusban minden lelki áldással megáldott minket.” (Ef 1,3).

Theophylactus: Az Úr fentebb kifejtett indoklásához hozzáteszi a Szentírás bizonyságát. [...] Azt akarja mondani, hogy ha a pátriárkák megsemmisültek volna, és nem élnének Istennél, akkor a feltámadás reményében nem azt mondta volna: "Én vagyok", hanem "Én voltam". Ahogy az ember általában az elmúlt dolgokról beszél: "Én voltam ennek a dolognak az ura." Minthogy úgy fogalmaz: "Én vagyok", megmutatja, hogy ő az élő Isten és Úr.

Tiszteletreméltó Béda: (Jézus) miután bebizonyította, hogy a lelkek túlélik a halált (amit a szadduceusok tagadnak), hozzáteszi, hogy a test is fel fog támadni, akár jót akár rosszat cselekedett. Ez valóságos élet lesz, amit az igazak Istennek élnek, még ha testük meg is halt. A feltámadás igazságának alátámasztására természetesen ennél sokkal világosabb bizonyítékokat hivatkozhatott volna a prófétáktól, ám a szadduceusok csak Mózes öt könyvet ismerték el és elutasították a próféták kijelentéseit.

2.2. Tanítóhivatali nézőpont

2.2.1. Katolikus Egyház Katekizmusa

992. A halottak föltámadását Isten fokozatosan nyilatkoztatta ki népének. A halottak testi föltámadásába vetett remény úgy bontakozott ki, mint az egész ember, a lélek és a test Teremtőjébe, Istenbe vetett hit logikus következménye. Az égnek és a földnek Teremtője ugyanaz, mint aki hűségesen tartja az Ábrahámmal és utódaival kötött Szövetségét. A föltámadás hite ebben a kettős távlatban kezdett megmutatkozni. A Makkabeus vértanúk megkínoztatásuk közepette vallották:

„A világ Királya minket, akik az Ő törvényeiért halunk meg, föl fog támasztani az élet örök föltámadására” (2Mak 7,9). „Jobb nekünk, akiket emberek halálra adnak, várni Istentől a reményt, hogy újra életre támaszt minket” (7,14).

993. A farizeusok és az Úr sok kortársa várta a föltámadást. Jézus a föltámadást határozottan tanítja. A szadduceusoknak, akik tagadják, így válaszol: „Nem azért tévedtek-e, mert nem ismeritek sem az Írásokat, sem Isten hatalmát?” (Mk 12,24). A föltámadás hite abba az Istenbe vetett hitre támaszkodik, aki „nem a holtak Istene, hanem az élőké” (Mk 12,27).

994. Sőt: Jézus a föltámadásba vetett hitet összekapcsolja saját személyével: „Én vagyok a föltámadás és az élet” (Jn 11,25). Maga Jézus fogja föltámasztani az utolsó napon azokat, akik Benne hittek, s akik ették az Ő testét és itták az Ő vérét. Ennek már most jelét és zálogát adja azzal, hogy néhány halottnak visszaadja az életet, így jövendölvén a föltámadását, bár az más létrendbe tartozik. Erről a teljesen egyedülálló eseményről úgy beszél, mint Jónás jeléről, mint a Templom jeléről: megjövendöli föltámadását a megölése utáni harmadnapon.

995. Krisztus tanújának lenni nem más, mint „az ő föltámadása tanújának lenni” (ApCsel 1,22), miután ettek és ittak „vele együtt föltámadása után” (10,41). A föltámadás keresztény reményét teljesen megpecsételik a föltámadt Krisztussal történt találkozások. Föl fogunk támadni, mint Ő, Ővele és Őáltala.

996. A föltámadás keresztény hite kezdettől fogva értetlenségekkel és ellenkezésekkel találkozott. „Egyetlen dologban sem mondanak ellent a keresztény hitnek oly hevesen, konokul, minden erővel, perlekedve, mint a test föltámadásának.” Azt általában elfogadják az emberek, hogy az emberi személy élete a halál után szellemi módon folytatódik. De hogyan lehet azt elhinni, hogy ez az oly nyilvánvalóan halandó test képes lesz föltámadni az örök életre?

997. Mit jelent „föltámadni”? A halálban a lélek és a test szétválásával az ember teste romlásnak indul, míg a lelke megy találkozni Istennel, és várja, hogy újra egyesüljön megdicsőült testével. Isten a maga mindenhatóságával végleg vissza fogja adni testünknek a romolhatatlan életet azáltal, hogy Jézus föltámadásának erejével újra egyesíti testünket a lelkünkkel.

998. Ki fog föltámadni? Minden ember, aki meghalt: „Akkor előjönnek, akik jót cselekedtek, az élet föltámadására, akik pedig gonoszat cselekedtek, az ítélet föltámadására” (Jn 5,29).

999. Hogyan? Krisztus saját testében támadt föl: „Nézzétek kezemet és lábamat: én magam vagyok az” (Lk 24,39); de nem ebbe a földi életbe jött vissza. Hasonlóképpen, Őbenne „valamennyien a saját testükkel fognak föltámadni, amit most birtokolnak”, de ez a test át fog alakulni a dicsőség testévé, „szellemi testté” (1Kor 15,44):

„De azt kérdezhetné valaki, hogyan támadnak föl a halottak? Milyen testtel jönnek majd elő? Oktalan! Amit elvetsz, nem kel életre, hacsak meg nem hal. Amit vetsz, nem a növény, mely csak azután fejlődik, hanem a puszta mag (...). Romlásra vetik el, romlatlannak támad föl; (...) a holtak romolhatatlanságra támadnak föl (...). Ennek a romlandó testnek föl kell öltenie a romolhatatlanságot, ennek a halandónak a halhatatlanságot (1Kor 15,35–37.42.52–53).

1000. Ez a „mód, ahogy a föltámadás majd megtörténik”, fölülmúlja képzeletünket és értelmünket; csak a hitben közelíthető meg. De az Eucharisztiában való részesedésünk már előízét nyújtja testünk Krisztus által történő színeváltozásának:

„Ahogy a földből vett kenyér Isten segítségül hívása után többé nem közönséges kenyér, hanem Eucharisztia, mely két elemből, egy földiből és egy égiből áll; ugyanígy testünk is, amikor magunkhoz vesszük az Eucharisztiát, már nem a romlandósághoz tartozik, hanem övé a föltámadás reménysége.”

1001. Mikor? Véglegesen az „utolsó napon” (Jn 6,39–40.44.54; 11,24); „a világ végén”. A halottak föltámadása ugyanis szorosan összefügg Krisztus második eljövetelével:

„A parancsszóra, a főangyal kiáltására, Isten harsonazengésére az Úr maga száll le a mennyből, s először a Krisztusban elhunytak támadnak föl” (1Tesz 4,16).

1002. Ha igaz, hogy Krisztus „az utolsó napon” föl fog minket támasztani, az is igaz, hogy Krisztussal együtt bizonyos értelemben már föltámadtunk. Valójában ugyanis a keresztény élet a Szentlélek miatt már a földön részesedés Krisztus halálában és föltámadásában:

„Vele együtt temettek el a keresztségben, vele is támadtok föl az Isten erejébe vetett hit által, aki föltámasztotta Őt halottaiból (...). Ha tehát föltámadtatok Krisztussal, azt keressétek, ami odafönt van, ahol Krisztus ül az Isten jobbján.” (Kol 2,12; 3,1)

1003. A hívők, akik a keresztség által egyesültek Krisztussal, már valóságosan részesei a föltámadott Krisztus mennyei életének, de ez az élet „elrejtett” marad „Krisztussal Istenben” (Kol 3,3). Isten „Krisztus Jézusban ugyanis föltámasztott minket, és vele együtt maga mellé ültetett a mennyben” (Ef 2,6). Mivel az Eucharisztiában Krisztus testével táplálkozunk, már az Ő testéhez tartozunk. Amikor majd az utolsó napon föltámadunk, mi is megjelenünk „Vele együtt dicsőségben” (Kol 3,4).

1004. Ezt a napot várva a hívő teste és lelke már részesedik a „Krisztusban” való lét méltóságában; ezért kell tisztelnünk a saját testünket, de mások testét is, főként amikor szenved:

„A test (...) az Úrért van, az Úr pedig a testért. Isten az Urat föltámasztotta, s minket is föl fog támasztani hatalmával. Nem tudjátok, hogy testetek Krisztus tagja? (...) Nem vagytok a magatokéi. (...) Dicsőítsétek meg tehát az Istent testetekben!” (1Kor 6,13–15.19–20)

1023. Akik Isten kegyelmében és barátságában halnak meg és teljesen megtisztultak, örökre Krisztussal élnek. Örökre hasonlók Istenhez, mert Őt úgy látják, „amint van” (1Jn 3,2), szemtől szembe (1Kor 13,12):

„Apostoli tekintélyünkkel definiáljuk, hogy Isten általános rendelkezése szerint minden szent (...) és az összes többi hívő lelke – akik meghaltak, miután részesültek Krisztus szent keresztségében, akikben nem lett volna semmi, amitől meg kellett volna tisztulniuk, amikor meghaltak, (...) vagy ha akkor volt vagy még van valami, amitől meg kell tisztulniuk, amikor haláluk után már megtisztultak (...) – még testben való föltámadásuk és az utolsó ítélet előtt, a mi Urunk és Üdvözítőnk, Jézus Krisztus mennybemenetelétől után, akik az égben voltak, vannak és lesznek a mennyek Országában, a mennyei paradicsomban Krisztussal, a szent angyalok társaságában a mi Urunk Jézus Krisztus szenvedésétől és halálától kezdve látták és látják az isteni lényeget, életteli látomásban, éspedig szemtől szembe, bármiféle teremtmény közvetítése nélkül.” Nem érthető!

1024. Ezt a Szentháromsággal való tökéletes életet, ezt az életközösséget a Szentháromsággal, a Boldogságos Szűz Máriával, az angyalokkal és az összes szentekkel nevezzük „mennyországnak”. A mennyország az ember végső célja és legmélyebb vágyainak beteljesedése, a végső és teljes boldogság állapota.

1025. A mennyországban élni azt jelenti, „Krisztussal lenni”. A választottak „Őbenne” élnek, de megtartják, sőt megtalálják saját mivoltukat, a saját nevüket:

„Az élet ugyanis annyit jelent, mint Krisztussal lenni; mert ahol Krisztus, ott van az Ország.”

1026. Jézus Krisztus halálával és föltámadásával „megnyitotta” nekünk a mennyországot. Az üdvözültek élete a Krisztus által megvalósított megváltás gyümölcseinek teljes birtoklása. Krisztus azokat, akik hittek benne és hűségesek maradtak akaratához, részesíti a maga mennyei dicsőségében. A mennyország mindazok boldog közössége, akik tökéletesen beépültek Krisztusba.

1027. Az Istennel és a Krisztusban élőkkel való boldog közösség e misztériuma túlhalad minden megértést és minden elképzelést. A Szentírás képekben beszél nekünk róla: élet, világosság, béke, menyegzői lakoma, az ország bora, az Atya háza, mennyei Jeruzsálem, paradicsomkert: „Szem nem látta, fül nem hallotta, emberi szív föl nem fogta, amit Isten azoknak készített, akik szeretik őt” (1Kor 2,9).

1028. Istent a maga transzcendenciája miatt nem lehet látni úgy, amint van, csak akkor, ha Ő a maga misztériumát föltárja az ember közvetlen szemlélése számára, és erre képességet ad az embernek. Az Egyház Istennek a maga mennyei dicsőségében való látását nevezi „visio beatifica”-nak, `boldogító látásnak':

„Micsoda dicsőség, micsoda öröm lesz az, amikor bebocsátanak, hogy Istent lásd, ha arra méltatnak, hogy Krisztussal, a te Uraddal és Isteneddel az örök üdvösség és világosság örömét élvezd, (...) hogy az igazakkal és Isten barátaival a mennyországban a halhatatlan örökségnek örvendj.”

1029. A mennyei dicsőségben a szentek örvendezve teljesítik Isten akaratát a többi ember és az egész teremtés felé. Ők már Krisztussal uralkodnak; Vele „fognak uralkodni örökkön-örökké” (Jel 22,5).

1030. Akik Isten kegyelmében és barátságában halnak meg, de még nem tökéletesen tiszták, örök üdvösségük felől ugyan biztonságban vannak, de a halál után tisztuláson mennek át, hogy elnyerjék azt a szentséget, melyre szükségük van, hogy a mennyország örömébe beléphessenek.

1031. Az Egyház a választottaknak ezt a végső tisztulását, ami teljesen különbözik a kárhozottak büntetésétől, purgatóriumnak, tisztítóhelynek nevezi. Az Egyház a tisztítóhelyre vonatkozó tanítását főleg a Firenzei és a Trienti Zsinaton fogalmazta meg. Az Egyház hagyománya bizonyos Szentírási helyekre hivatkozva, tisztító tűzről beszél:

„Hinnünk kell, hogy bizonyos kisebb bűnök számára az ítélet előtt van egy tisztító tűz, mert az örök Igazság mondja, hogy ha valaki a Szentlélek ellen káromkodik, az »sem ebben, sem az eljövendő világban« (Mt 12,31) nem nyer bocsánatot. E kijelentésből következik, hogy egyes bűnök ebben a világban, mások az eljövendőben bocsáttatnak meg.”

1032. Ez a tanítás a halottakért való imádság gyakorlatára is támaszkodik, melyről már a Szentírás beszél: „Azért mutatott be (Makkabeus Júdás) engesztelő áldozatot, hogy megszabaduljanak bűneiktől” (2Mak 12,46). Az Egyház az első időktől kezdve tisztelte a halottak emlékét, könyörgéseket ajánlott föl értük, különösen pedig az eucharisztikus áldozatot, hogy megtisztulva eljussanak Isten boldogító színelátására. Az Egyház ajánlja az alamizsnát, a búcsúkat és a vezeklést is az elhunytakért.

„Segítsük őket és emlékezzünk meg róluk. Ha ugyanis Jób fiai megtisztultak atyjuk áldozata által: miért kételkedel abban, hogy a mi áldozati adományaink vigasztalást nyújtanak az elhunytaknak? (...) Ne késlekedjünk tehát segíteni azoknak, akik eltávoztak, és fölajánlani imádságainkat értük.”

2.2.2. Pápai gondolatok

SZENT II. JÁNOS PÁL PÁPA REDEMPTIONIS DONUM KEZDETŰ APOSTOLI BUZDÍTÁSA

8. A megváltás rendjének mértéke szerint kell értékelni és élni azt a tisztaságot, melyet a szegénységgel és az engedelmességgel együtt fogadtatok; ebben nyer választ Krisztus hívó szava: „...van, aki a mennyek országáért önként mond le a házasságról. Aki föl tudja fogni, fogja föl!” (Mt 19,11) Előzőleg Krisztus határozottan kijelentette: „...nem mindenki érti ezt, csak akinek megadatott” (Mt 19,11). Erről szól Szent Pál is a Korintusiakhoz írt levélben (lásd 1Kor 7,28-40). Ez a tanács elsősorban az emberi szív szeretetére irányul. A szegénység és főként az engedelmesség a szerzetesi fogadalomból a megváltói szeretetet emeli ki, a szüzesség pedig ennek a szeretetnek inkább a jegyesi jellegét. Nyilvánvaló, hogy itt arról a szüzességről van szó, mellyel „önként mond le valaki a házasságról”; a szüzesség a Megváltó iránti jegyesi szeretet kifejezője. Ebben az értelemben tanít az apostol: „...aki férjhez adja hajadon leányát, jól teszi, aki pedig nem adja férjhez, még jobban teszi” (lásd 1Kor 7,38). „A nőtlennek arra van gondja, ami az Úré: hogyan járjon az Úr kedvében” (1Kor 7,32), és „a nem házas asszony és a szűz arra gondol, ami az Úré, hogy testben és lélekben szent legyen” (1Kor 7,34).

Sem Krisztus, sem Szent Pál szavaiból nem következik a házasság lebecsülése. A tisztaság evangéliumi tanácsa csak utal arra a különleges lehetőségre, melyet az ember számára – legyen az férfi vagy nő – Krisztus, az „Úr” Jézus iránti jegyesi szeretet kínál. Hogy valaki „önként lemond a házasságról a mennyek országáért”, az nem csupán szabad lemondás a házasságról és a családi életről, hanem karizmatikus döntés, mely Krisztust választja egyedüli és kizárólagos jegyesként. Ez a választás nem csupán azt teszi lehetővé, hogy valakinek „arra legyen gondja, ami az Úré” hanem – mert ez a „mennyek országáért”. (…)

Az evangéliumi fölszólítás: „Ha tökéletes akarsz lenni... kövess engem” (Mt 19,21), az isteni Mester szavaiból áradó világossággal vezet és irányít minket. A megváltás mélységéből fakad Krisztus hívása, és ebben a mélységben érinti az emberi szívet is; s a megváltás kegyelmének erejéből fakadó üdvözítő hívás a meghívott lélekben az evangéliumi tanácsokra tett fogadalomban ölt formát. Ebben a formában hangzik el a megváltószeretet hívására adott válaszotok; s e válasz is szeretettel teljes: tudniillik önátadó szeretettel, mely az Istennek szenteltség, azaz az egész személy odaadásának belső ereje. Izajás szavai: „megváltottalak – az egyém vagy te” ezt a szeretetet pecsételik meg; az Istennek szóló teljes és kizárólagos önátadás szeretetét.

Ily módon jön létre a sajátos jegyesi szeretetszövetség, s benne szüntelenül visszhangzanak az Izraelhez intézett szavak, melyet „az Úr kiválasztott magának... tulajdonául” (Zsolt 135,4). Ugyanis minden Istennek szentelt emberben az új és örök szövetség „Izraelje” választatik ki. Az egész messiási nép, az egész Egyház nyer kiválasztást minden emberben, akit Isten ebből a népből kiválaszt magának; mondom, minden emberben, aki mindenkiért Istennek szenteli magát, hogy egyedül az Övé legyen. Igaz ugyan, hogy senki, még a legszentebb ember sem ismételheti meg Krisztus szavait: „értük szentelem magam” (Jn 17,19), e megváltó szavak erejéből mégis mindenki, aki ajándékozó szeretettel Istennek ajánlja magát, hogy egyedül az Övé legyen, a hit által e szavak körén belül élhet.

Nemde, erre buzdítanak minket Szent Pálnak a Rómaiakhoz írt levélben található szavai, melyeket gyakran ismételgetünk, és melyekről gyakran elmélkedünk: „Testvérek, Isten irgalmára kérlek benneteket: adjátok testeteket élő, szent, Istennek tetsző áldozatul. Ez legyen szellemetek hódolata” (Róm 12,1). E szavakban szinte visszhangzanak a messzeségből annak igéi, aki a világba lépve emberré lett, és így szólt az Atyához: „emberi testet alkottál nékem... íme, eljövök Istenem, hogy teljesítsem akaratodat!” (Zsid 10,5; 7)

Mélyedjünk el tehát (…) Krisztus testének és lelkének misztériumába, mely minden megváltói és jegyesi szeretet forrása; azért jegyesi, mert megváltói. Szeretetből adta magát áldozatul, szeretetből adta oda testét a világ bűneiért. A szerzetesi fogadalommal elmerülve a Megváltó húsvéti misztériumában, teljesen odaadó szeretettel akarjátok odaadni testeteket és lelketeket áldozatul, amire Szent Pál a Rómaiakhoz írt levélben buzdít: „adjátok magatokat áldozatul” (Róm 12,1). Ily módon a szerzetesi fogadalomban megjelenik annak a szeretetnek a hasonmása, amely Krisztus szívében egyszerre megváltói és jegyesi szeretet. Ennek a szeretetnek kell mindannyiótokból kiáradnia, kedves testvérek és nővérek, annak a különleges Istennek szenteltségnek a forrásából, mely – a keresztség szentségére alapulva – Krisztusban és az Egyházban a ti új életetek kezdete: az új teremtés kezdete.

Bárcsak ezzel a szeretettel együtt mélyebben át tudnátok élni annak örömét, hogy egyedül Istenéi vagytok; hogy a Szentháromságnak, az Atyának, a Fiúnak és a Szentléleknek különleges öröksége vagytok. Gyakran ismételgessétek a zsoltáros isteni sugalmazású szavait:

„Ki másom lehetne az égben? Nálad nélkül semmi örömöm a földön.

Testem és szívem elenyészik, de sziklám és osztályrészem örökre az Isten” (Zsolt 73, 25-26).

Vagy ezeket: „Így szóltam az Úrhoz: Én Uram vagy te, nélküled semmi sem jó nekem. Az Úr az én örökrészem és kelyhem része, te tartod kezedben sorsomat.” (Zsolt 16,2; 5)

Annak tudata, hogy Jézus Krisztusban, a világ Megváltójában, az Egyház vőlegényében Istenéi vagytok, legyen pecsét a szíveteken, a gondolataitokon, szavaitokon és cselekedeteiteken, a bibliai menyasszonyén (lásd Én 8,6). Amint jól tudjátok, Krisztusnak ezt az izzó és mélységes ismeretét napról napra megadja és erősíti bennetek a személyes, a közösségi és liturgikus imától áthatott életetek, mely szerzetesi közösségeitek sajátja. Éppen ezért azok a szerzetesek, akik teljesen az elmélkedő imádságnak szentelték magukat, hatékony és erős támaszai azoknak a testvéreiknek, akik az apostolkodásban tevékenykednek. A tudat, hogy Krisztuséi vagytok – mintegy a megváltás misztériumának kulcsával kinyitva – tárja ki lelketeket, gondolataitokat és cselekedeteiteket minden fájdalom, nyomorúság és remény előtt, amit a világban és az emberekben tapasztaltok, akik között evangéliumi Istennek szenteltségtek különleges jele Isten jelenlétének, „akinek mindenek – akiket az Ő láthatatlan országa magában foglal – élnek” (lásd Lk 20,38).

A „kövess engem” szavak, melyeket Krisztus kimondott, amikor, kedves testvérek és nővérek, „rátok tekintett és megszeretett” titeket, ezt is jelentik: legyen részed minél teljesebben és hatékonyabban annak az „új teremtésnek” (2Kor 5,17) a formálásában, melynek meg kell jelennie a világ megváltásából az igazság – Krisztus húsvéti misztériumának bőségéből munkálkodó – Lelkének erejével.

SZENT II. JÁNOS PÁL PÁPA PASTORES DABO VOBIS KEZDETŰ APOSTOLI BUZDÍTÁSA

50. A cölebsz életre meghívottak lelki nevelésének tehát különös figyelmet kell fordítania arra, hogy a jelölteket megtanítsa a cölibátus mibenlétére, értékelésére, s arra, hogy igazi mivoltában szeressék és éljék, és csak evangéliumi, lelki és pásztori célért vállalják. A fölkészítésben első helyre teendő a tisztaság (castitas) erénye, mely méltóságot kölcsönöz az emberi kapcsolatoknak, és képessé tesz a „Krisztus példája szerinti őszinte, emberi, testvéri, személyes és áldozatos szeretetre mindenki, különösen a szegények, a szenvedők iránt”.

A papi cölibátus a tisztaság erényét gazdagítja néhány sajátossággal, melyek miatt a papok „a mennyek országa kedvéért lemondanak a házastársi közösségről (vö. Mt 19,12), az Újszövetségnek nagyon megfelelő és a jövendő föltámadásról tanúskodó, osztatlan szeretettel ragaszkodnak az Úrhoz (vö. Lk 20,36); s nagyon alkalmas segítséget nyernek annak a tökéletes szeretetnek szüntelen gyakorlásához, mellyel a papi szolgálatban mindenkinek mindene lehetnek”. Ezért a papi cölibátust nem lehet pusztán jogi előírásnak vagy külső feltételnek tekinteni, mely nélkül nem bocsátanak az ordo szentségéhez, hanem olyan értéket kell benne látni, mely mélységesen összefügg a papot Krisztushoz, a Jó Pásztorhoz és az Egyház Vőlegényéhez hasonlóvá tevő szenteléssel; ugyanis a cölibátus a Krisztus és az Egyház iránti nagyobb és osztatlan szeretet választása, annak érdekében, hogy a pap a szív teljes örömével tudjon szolgálni. A cölibátust tehát különleges kegyelemnek, ajándéknak kell tartani: „Nem mindenki fogja föl, hanem csak azok, akiknek megadatott” (Mt 19,11). A cölibátus tehát a kegyelem egyik fajtája, mely a befogadót nem teszi passzívvá, hanem épp ellenkezőleg, különös erejű, tudatos és szabad választ vár tőle. E lelki karizma elegendő kegyelmet hoz magával ahhoz, hogy akik a cölibátust választják, egész életükön át hűségesen ki tudjanak benne tartani és szíves örömmel tudják viselni a vele kapcsolatos terheket. (…) Így tehát a cölibátusban élő pap teljesen Isten népe szolgálatára szentelheti magát. Miközben pedig tanúságot tesz a szüzesség evangéliumi értéke mellett, a keresztény házastársakat is serkenti, hogy mélyebben éljék a „nagy szentséget”, a Vőlegény Krisztusnak a Menyasszony Egyház iránti szeretetének jelét; ezért a pap hűsége a cölibátusban a házastársi hűség támasza. (…)

2.3. Liturgikus nézőpont

2.3.1. Az evangéliumi szakasz kapcsolódási pontjai a szentmise szertartásának egyéb szövegeivel

A feltámadás hite és az örök élet szilárd bizonyossága sugárzik az olvasmányból (2Mak 7,1-2.9-14): „… a mindenség királya feltámaszt minket az örök életre…(…) Vigasztaló nekünk emberkéz által veszni el, ha belekapaszkodhatunk abba az Isten adta reménybe, hogy ő feltámaszt minket.”, a válaszos zsoltárból (Zsolt 16,1.5-6.8b.15): „Én azonban igazságban látom meg arcodat, midőn felébredek, betölt engem színed látása.”, az alleluja versből (Jel 1,5a.6b): „Jézus Krisztus az elsőszülött a holtak közül, övé a dicsőség és a hatalom örökkön örökké.” és az evangéliumból (Lk 20,27-38): „Isten azonban nem a holtaké, hanem az élőké, hiszen mindenki érte él.”

Ez reménnyel tölti el az embert, ahogy a második olvasmány (2Tessz 2,16-3,5) is fogalmaz: „Isten, aki szeretett minket, s kegyelmével állandó vigasztalást és jó reménységet ajándékozott nekünk, vigasztalja meg szíveteket, és szilárdítson meg benneteket minden jó tettben és szóban.”

2.3.2. Liturgikus énekek

Szálljon fel, Uram (632)

http://nepenektar.hu/idoszak/evkozi_ido/liturgia/232/gr/895/szalljon-fel-uram-dirigatur-oratio-1

Ez az a nap. V. Hálát adjatok az Úrnak (546)

http://nepenektar.hu/idoszak/husvet/liturgia/52/gr/572/ez-az-a-nap-v-halat-adjatok-az-urnak-haec-dies-v-confitemini-domino

Gitáros énekek

Boanergész: Feltámadott

https://www.youtube.com/watch?v=D_I7FDZXuZ0

2.4. Pedagógiai nézőpont

2.4.1. Evangélium témáját feldolgozó irodalmi művek

Antal Ferenc: A kopár fa

Láttam egy fát,

Magas volt és kopár,

Ágai közt elsurrant

A szellő,

S átröppent felette

A madár.

Szomorú volt a kép,

Kopár fa, levéltelen,

Az élete reménytelen.

A nagy életerdő sűrűjét

Életfák sora tölti be,

Egyik virágba borul,

Másikon már gyümölcs virul.

Egyik zöldell,

Életet lehel,

Másik kopár,

Ó, jaj,

Reá már az elmúlás vár.

Embersorsok erdejében

Élünk mindannyian,

Mert megszülettünk.

S míg itt vagyunk,

Amíg el nem megyünk,

Teremnünk kell, teremnünk.

Talán ma,

Talán holnap,

Amíg el nem megyünk,

Alkotónknak kell

Jó gyümölcsöt teremnünk,

Hogy kopár fák ne legyünk!

Szent Ágoston: Ne sírj

A halál nem jelent semmit.

Csupán átmentem a másik oldalra.

Az maradtam, aki vagyok

És te is önmagad vagy.

Akik egymásnak voltunk,

Azok vagyunk mindörökre.

Úgy szólíts, azon a néven,

Ahogy mindig hívtál.

Beszélj velem, ahogy mindig szoktál,

Ne keress új szavakat.

Ne fordulj felém ünnepélyes, szomorú arccal,

Folytasd kacagásod, nevessünk együtt

Mint mindig tettük.

Gondolj rám, kérj, mosolyogj rám, szólíts.

Hangozzék a nevem házunkban, ahogy mindig is

Hallható volt, ne árnyékolja be távolságtartó pátosz.

Az élet ma is olyan, mint volt, ma sem más.

A fonalat nem vágta el semmi,

Miért lennék a gondolataidon kívül…

Csak mert a szemed nem lát…

Nem vagyok messze, ne gondold.

Az út másik oldalán vagyok, lásd, jól van minden.

Meg fogod találni a lelkemet és benne

Egész letisztult szép gyöngéd szeretetemet.

Kérlek, légy szíves… ha lehet, töröld le könnyeidet,

És ne sírj azért, mert annyira szeretsz engem.

Ann Landers: Mennyország és pokol

Egyszer egy ember megkérdezte Istent, hogy milyen hely a mennyország és milyen a pokol. Sokat hallott már róluk prédikációkból, olvasott róluk könyvekben, de nagyon szerette volna saját szemével is látni mindkettőt. Bizonytalanságát és őszinte kíváncsiságát látva Isten egy ajtóhoz vezette őt, amelyen keresztül egy nagy terembe léptek be.

A terem közepén egy hatalmas bogrács körül emberek ültek, és mindegyikük kezéhez egy nagyon hosszú nyelű kanál volt kötve. A bográcsból ínycsiklandozó illat áradt, a körülötte ülők mégis rendkívül soványak és gyengék voltak. A kanállal ugyan el tudták érni ülőhelyükről a bográcsot, azonban a szájukba nem tudták tenni az ételt, mert a hosszú nyél ebben megakadályozta őket.

Mindenki a saját kanalával erőszakosan próbálta odébb csapni másokét, hogy hozzáférjen a bográcshoz, akinek pedig ez sikerült, és még merni is tudott az ételből anélkül, hogy valaki kiverte volna azt a kanalából, az kétségbeesetten igyekezett valahogy a szájához juttatni a kanalat – de mindhiába. Az egész termet áthatotta a gyűlölet és az ellenségeskedés.

„Ez itt a pokol.” – törte meg a látogató döbbent csendjét Isten, majd kivezette őt a teremből, és egy másik ajtóhoz léptek. Ez az előzőhöz nagyon hasonló terembe nyílt: itt is egy nagy bogrács állt középen, amelyből szintén nagyon finom illat áradt, és itt is körbe ültek az emberek, akiknek egy nagyon hosszú nyelű kanál volt a kezükhöz kötve – pontosan úgy, ahogy az előző teremben lévőknek. Az itteniek azonban egyáltalán nem voltak soványak, hanem jókedvűen beszélgettek, és nemcsak szemmel látható, de érezhető is volt, hogy mindenki nagyon jól érzi magát.

„Ez pedig a mennyország.” – mondta Isten.

„Ezt nem értem…” – nézett rá komor tekintettel a látogató. Nem erre számított. Nem is tudott mit kezdeni a látvánnyal, hiszen mindkét teremben ugyanazok a körülmények voltak, mégis óriási különbséget tapasztalt az emberek hangulatában és állapotában.

„Figyeld őket még egy kicsit!” – mondta neki Isten, és az ember így is tett: leült egy kis időre a mennyországban, és nézte, hogy mit csinálnak az ott élők. Hamarosan arra lett figyelmes, hogy az emberek a bogrács felé nyúlnak a hosszú nyelű kanalaikkal.

Ők azonban nem úgy csinálták, mint a pokolban élő társaik, nem egymás kanalát csapkodva próbáltak ételhez jutni, hanem türelmesen kivárták a sorukat, majd a saját kanalukkal valamelyik társuk szájához emelték az ételt. Mindenki sorra került, mindenki kapott valakitől ételt, és elégedetten mosolyogva fogyasztották el az ízletes falatokat.

Ekkor a vendég arcán is megjelent a mosoly. Megértette a lényeget.

2.5. Kérdések az evangéliumhoz

– Kire gondoltam ma megvetéssel, miközben magamat fölé helyeztem?

– Az imádságomban Isten áll-e a középpontban vagy a tetteim?

3. Oratio – imádság

A szentmise első könyörgése

Mindenható, irgalmas Isten, kegyelmeddel tarts távol tőlünk minden rosszat. Add, hogy minden testi-lelki erőnkkel szolgálatodra álljunk, és készségesen teljesítsük szent akaratodat. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által, aki veled él és uralkodik a Szentlélekkel egységben, Isten mindörökkön örökké. Ámen.

Imádság

Mennyei Atyám, Jézus nevében kérlek, küldd el Szentlelkedet, hogy sohase feledjem el azt, hogy örök életre hívtál meg bennünket, s ennek fényében tudjam járni földi zarándokutamat! Ámen.

4. Contemplatio – szemlélődés

Krisztus a feltámadásban örök életet ad nekünk (Lk 20,27–38)

(Forrás: Cathopic)

5. Condivisio – megosztás

Örömhír megfogalmazása: Nekem ebben a szakaszban az az örömhírem, hogy...

– Ha hiszek Jézus Krisztusban és Őneki adom át az életemet, akkor a mennyország örök boldogsága vár rám is.

– Földi veszteségeim Isten országában jelentőségüket vesztik.

6. Actio – tettekre váltás

Tanúságtétel megfogalmazása: Az evangéliumi szakasz arra ösztönöz, hogy…

– A Szentírást a feltámadt Jézus tekintetének fényében olvasom.

– Merjek elszakadni az evilági szemlélettől és egyedül Istenre szegezzem a tekintetem, Őt jelölve ki viszonyítási pontnak.

Impresszum

A Lectio divina segédanyagok, amiknek felépítése a lectio divina módszer felosztását követi, segítik az evangéliumi szakasz imádságos elmélyítését.

Lectio divina segédanyag, Évközi 32. vasárnap („C” év)

Borítófotó © Cathopic

A Biblia szövegének fordításait a következő forrásokból vettük át:

– liturgikus szöveg: igenaptar.katolikus.hu (utolsó letöltés 2020. szeptember 18.)

– a görög szöveget az SBLGNT (utolsó letöltés 2020. május 11.)

– latin fordítás: Vatikán online archívuma (utolsó letöltés 2020. május 14.)

– további magyar fordítások: szentiras.hu (utolsó letöltés 2020. május 12.)

Az egyházatyák gondolatait a Catena Aurea német nyelvű kiadvány alapján Asztalos Lívia fordította.

Katolikus Egyház Katekizmusa: archiv.katolikus.hu/kek (utolsó letöltés 2020. május 15.)

Pápai gondolatok: regi.katolikus.hu (utolsó letöltés 2020. szeptember 14.)

Antal Ferenc: A kopár fa – http://keresztenyversek.weebly.com/versek/category/uj%20ev

Szent Ágoston: Ne sírj – https://ars-sacra.hu/vers.php?vers=193

Ann Landers: Mennyország és pokol – http://hasznaldfel.hu/2017/12/hosszu-kanalak-tortenete-avagy-mennyorszag-es-pokol- megismerese.html

A Lectio divina segédanyag összeállításában a lectio divina munkacsoport működött közre, melynek vezetője Nyúl Viktor, egykori és jelenlegi tagjai pedig: Asztalos Gábor Tamás, Asztalos Lívia, Csonka Laura, Endrédi Melinda, Geiszelhardt Sára, Görföl Tibor, Grász-Szily Boglárka, Haász Rebeka Anna, Fazekas Zsófia, Hegyi László, Járai Ferenc, Máté Mária Magdolna Teréz nővér, Mohay Réka, Molnár Dzsenifer, Nyúlné Révfalvi Ildikó, Paal Ágnes, Rácz Dávid, Rácz Édua Anna, Roszkopf Rita, Sárszegi Judit, Szabóné Nagy Katalin, Vermes Nikolett, Zimonyi Géza.

Ezen kiadvány tartalma szerzői jogi védelem alatt áll. A szerzői jogok tulajdonosai a fentebb említett esetekben az ott megjelölt jogtulajdonosok, külön meg nem jelölt esetekben a Pécsi Egyházmegye. Hitbuzgalmi és lelkipásztori célra a kiadvány anyaga szabadon felhasználható.

Kiadja a Pécsi Egyházmegye, 2022

7621 Pécs, Dóm tér 2.

E-levélcím: lectio.divina@pecs.egyhazmegye.hu

Honlap: lectiodivina.hu

Verziószám: 1.03