+ EVANGÉLIUM Szent Lukács könyvéből

Örüljünk, mert a testvéred meghalt és életre kelt, elveszett és újra megkerült

Azokban a napokban vámosok és bűnösök jöttek Jézushoz, hogy hallgassák őt. A farizeusok és az írástudók méltatlankodtak miatta. „Ez szóba áll bűnösökkel, sőt eszik is velük” – mondták. Jézus erre a következő példabeszédet mondta nekik:

„Egy embernek két fia volt. A fiatalabbik egyszer így szólt apjához: Atyám, add ki nekem az örökség rám eső részét. Erre ő szétosztotta köztük vagyonát. Nem sokkal ezután a fiatalabbik összeszedte mindenét, és elment egy távoli országba. Ott léha életet élt, és eltékozolta vagyonát. Amikor mindenét elpazarolta, az országban nagy éhínség támadt, s őmaga is nélkülözni kezdett. Erre elment és elszegődött egy ottani gazdához. Az kiküldte a tanyájára, hogy őrizze a sertéseket. Szívesen megtöltötte volna gyomrát a sertések eledelével, de még abból sem adtak neki. Ekkor magába szállt: Atyám házában hány napszámos bővelkedik kenyérben – mondta –, én meg itt éhen halok. Felkelek, atyámhoz megyek, és azt mondom neki: Atyám, vétkeztem az ég ellen és teellened. Arra már nem vagyok méltó, hogy fiadnak nevezz, csak béreseid közé fogadj be.

Azonnal útra is kelt, és visszatért atyjához. Atyja már messziről meglátta, és megesett rajta a szíve. Eléje sietett, nyakába borult, és megcsókolta. Ekkor a fiú megszólalt: Atyám vétkeztem az ég ellen és teellened. Arra már nem vagyok méltó, hogy fiadnak nevezz. Az atya odaszólt a szolgáknak: »Hozzátok hamar a legdrágább ruhát, és adjátok rá. Húzzatok gyűrűt az ujjára és sarut a lábára. Vezessétek elő a hizlalt borjút, és vágjátok le. Együnk és vigadjunk, hisz fiam halott volt és életre kelt, elveszett és megkerült.« Erre vigadozni kezdtek.

Az idősebbik fiú kint volt a mezőn. Amikor hazatérőben közeledett a házhoz, meghallotta a zeneszót és a táncot. Szólt az egyik szolgának, és megkérdezte, mi történt. Megjött az öcséd, és atyád levágatta a hizlalt borjút, mivel épségben visszakapta őt – felelte a szolga. Erre az idősebbik fiú megharagudott, és nem akart bemenni. Ezért atyja kijött és kérlelni kezdte. De ő szemére vetette atyjának: Látod, én annyi éve szolgálok neked, és egyszer sem szegtem meg parancsodat. És te nekem még egy gödölyét sem adtál soha, hogy mulathassak egyet a barátaimmal. Most pedig, hogy ez a te fiad, aki vagyonodat rossz nőkre pazarolta, megjött, hizlalt borjút vágattál le neki.

Ő erre azt mondta: Fiam, te mindig itt vagy velem, és mindenem a tied. De most úgy illett, hogy vigadjunk és örüljünk, mert ez a te öcséd meghalt és most életre kelt, elveszett és újra megkerült.”

1. Lectio – olvasás

1.1. Görög szöveg szó szerinti fordítása

1Ἦσαν δὲ αὐτῷ ἐγγίζοντες πάντες οἱ τελῶναι καὶ οἱ ἁμαρτωλοὶ ἀκούειν αὐτοῦ.

Közeledett pedig hozzá minden vámos és bűnös, hogy hallgassák őt.

2καὶ διεγόγγυζον οἵ τε Φαρισαῖοι καὶ οἱ γραμματεῖς λέγοντες ὅτι οὗτος ἁμαρτωλοὺς προσδέχεται καὶ συνεσθίει αὐτοῖς.

És egymás közt zúgolódtak a farizeusok és az írástudók mondva, hogy ez bűnösöket fogad magához, és együtt eszik velük.

3εἶπεν δὲ πρὸς αὐτοὺς τὴν παραβολὴν ταύτην λέγων·

Mondta pedig nekik ezt a példázatot mondva:

(…)

1^1Εἶπεν δέ Ἄνθρωπός τις εἶχεν δύο υἱούς.

Mondta pedig: „Egy embernek két fia volt.

1^2καὶ εἶπεν ὁ νεώτερος αὐτῶν τῷ πατρί· Πάτερ, δός μοι τὸ ἐπιβάλλον μέρος τῆς οὐσίας·ὁ δὲ διεῖλεν αὐτοῖς τὸν βίον.

És mondta közülük a fiatalabb az apának: „Apám, add nekem a vagyon rám eső részét!” Az pedig szétosztotta nekik a vagyont.

1^3καὶ μετʼ οὐ πολλὰς ἡμέρας συναγαγὼν πάντα ὁ νεώτερος υἱὸς ἀπεδήμησεν εἰς χώραν μακράν, καὶ ἐκεῖ διεσκόρπισεν τὴν οὐσίαν αὐτοῦ ζῶν ἀσώτως.

És nem sok nap után összegyűjtve mindent a fiatalabb fiú elutazott egy távoli vidékre, és ott szétszórta a vagyonát kicsapongó módon élve.

1^4δαπανήσαντος δὲ αὐτοῦ πάντα ἐγένετο λιμὸς ἰσχυρὰ κατὰ τὴν χώραν ἐκείνην, καὶ αὐτὸς ἤρξατο ὑστερεῖσθαι.

Miután pedig elköltött mindent, lett egy hatalmas éhínség szerte azon a vidéken, és ő nélkülözni kezdett.

1^5καὶ πορευθεὶς ἐκολλήθη ἑνὶ τῶν πολιτῶν τῆς χώρας ἐκείνης, καὶ ἔπεμψεν αὐτὸν εἰς τοὺς ἀγροὺς αὐτοῦ βόσκειν χοίρους·

És elmenve elszegődött azon vidék polgárainak egyikéhez, és (az) elküldte őt a földjeire sertéseket őrizni.

1^6καὶ ἐπεθύμει γεμίσαι τὴν κοιλίαν αὐτοῦ ἀπὸ τῶν κερατίων ὧν ἤσθιον οἱ χοῖροι, καὶ οὐδεὶς ἐδίδου αὐτῷ.

És vágyott arra, hogy jóllakjék a szentjánoskenyerekből, amelyeket a sertések ettek, és senki sem adott neki.

1^7εἰς ἑαυτὸν δὲ ἐλθὼν ἔφη· Πόσοι μίσθιοι τοῦ πατρός μου περισσεύονται ἄρτων, ἐγὼ δὲ λιμῷ ὧδε ἀπόλλυμαι·

Magába szállva pedig mondta: „Apámnak hány bérese bővelkedik kenyerekben, én pedig az éhségtől itt elveszek.”

1^8ἀναστὰς πορεύσομαι πρὸς τὸν πατέρα μου καὶ ἐρῶ αὐτῷ·Πάτερ, ἥμαρτον εἰς τὸν οὐρανὸν καὶ ἐνώπιόν σου,

Felkelve el fogok menni az apámhoz, és azt fogom neki mondani: „Apám, vétkeztem az ég ellen és veled szemben.

1^9οὐκέτι εἰμὶ ἄξιος κληθῆναι υἱός σου· ποίησόν με ὡς ἕνα τῶν μισθίων σου.

Már nem vagyok méltó a fiadnak hívatni: tegyél velem, mint a béreseid közül eggyel!”

2^0καὶ ἀναστὰς ἦλθεν πρὸς τὸν πατέρα ἑαυτοῦ. ἔτι δὲ αὐτοῦ μακρὰν ἀπέχοντος εἶδεν αὐτὸν ὁ πατὴρ αὐτοῦ καὶ ἐσπλαγχνίσθη καὶ δραμὼν ἐπέπεσεν ἐπὶ τὸν τράχηλον αὐτοῦ καὶ κατεφίλησεν αὐτόν.

És felkelve elment az apjához. Amikor pedig még távol volt, látta őt az apja, és zsigereiben megrendült, és futva a nyakába borult, és megcsókolta őt.

2^1εἶπεν δὲ ὁ υἱὸς αὐτῷ· Πάτερ, ἥμαρτον εἰς τὸν οὐρανὸν καὶ ἐνώπιόν σου, οὐκέτι εἰμὶ ἄξιος κληθῆναι υἱός σου.

Mondta pedig a fiú neki: „Apám, vétkeztem az ég ellen és veled szemben, már nem vagyok méltó a fiadnak hívatni.”

2^2εἶπεν δὲ ὁ πατὴρ πρὸς τοὺς δούλους αὐτοῦ·Ταχὺ ἐξενέγκατε στολὴν τὴν πρώτην καὶ ἐνδύσατε αὐτόν, καὶ δότε δακτύλιον εἰς τὴν χεῖρα αὐτοῦ καὶ ὑποδήματα εἰς τοὺς πόδας,

Mondta pedig az apa a rabszolgáinak: „Gyorsan hozzátok elő az elsőrangú ruhát, és öltöztessétek fel őt, és adjatok gyűrűt a kezére és sarut a lábára!

2^3καὶ φέρετε τὸν μόσχον τὸν σιτευτόν, θύσατε, καὶ φαγόντες εὐφρανθῶμεν,

És hozzátok a hizlalt borjút, vágjátok le, és étkezve örvendezzünk,

2^4ὅτι οὗτος ὁ υἱός μου νεκρὸς ἦν καὶ ἀνέζησεν, ἦν ἀπολωλὼς καὶ εὑρέθη. καὶ ἤρξαντο εὐφραίνεσθαι.

mert ez a fiam halott volt, és életre kelt, elveszett volt, és megtaláltatott.” És elkezdtek örvendezni.

2^5Ἦν δὲ ὁ υἱὸς αὐτοῦ ὁ πρεσβύτερος ἐν ἀγρῷ·καὶ ὡς ἐρχόμενος ἤγγισεν τῇ οἰκίᾳ, ἤκουσεν συμφωνίας καὶ χορῶν,

Az idősebbik fia pedig a mezőn volt: és amint jőve közeledett a házhoz, zeneszót és táncot hallott.

2^6καὶ προσκαλεσάμενος ἕνα τῶν παίδων ἐπυνθάνετο τί ἂν εἴη ταῦτα·

És odahívva egyet a szolgák közül érdeklődött, hogy mik ezek a dolgok (mit jelentsen ez).

2^7ὁ δὲ εἶπεν αὐτῷ ὅτι ὁ ἀδελφός σου ἥκει, καὶ ἔθυσεν ὁ πατήρ σου τὸν μόσχον τὸν σιτευτόν, ὅτι ὑγιαίνοντα αὐτὸν ἀπέλαβεν.

Az pedig mondta neki: „A testvéred megjött, és az apád levágta a hizlalt borjút, mert egészségesen visszakapta őt.”

2^8ὠργίσθη δὲ καὶ οὐκ ἤθελεν εἰσελθεῖν. ὁ δὲ πατὴρ αὐτοῦ ἐξελθὼν παρεκάλει αὐτόν.

Haragra lobbant pedig, és nem akart bemenni, az apja pedig kijőve kérlelte őt.

2^9ὁ δὲ ἀποκριθεὶς εἶπεν τῷ πατρὶ αὐτοῦ· Ἰδοὺ τοσαῦτα ἔτη δουλεύω σοι καὶ οὐδέποτε ἐντολήν σου παρῆλθον, καὶ ἐμοὶ οὐδέποτε ἔδωκας ἔριφον ἵνα μετὰ τῶν φίλων μου εὐφρανθῶ

Az pedig felelve mondta az apjának: „Íme, annyi éve rabszolgaként szolgálok neked, és soha sem hagytam figyelmen kívül parancsodat, és soha sem adtál nekem egy kecskegidát, hogy barátaimmal együtt örvendjek.

3^0ὅτε δὲ ὁ υἱός σου οὗτος ὁ καταφαγών σου τὸν βίον μετὰ πορνῶν ἦλθεν, ἔθυσας αὐτῷ τὸν σιτευτὸν μόσχον.

Amikor pedig ez a fiad, aki felélte a vagyonodat parázna nőkkel, megjött, levágtad neki a hizlalt borjút.”

3^1ὁ δὲ εἶπεν αὐτῷ· Τέκνον, σὺ πάντοτε μετʼ ἐμοῦ εἶ, καὶ πάντα τὰ ἐμὰ σά ἐστιν·

Az pedig mondta neki: „Fiam, te mindig velem vagy, és minden, ami az enyém, a tiéd.

3^2εὐφρανθῆναι δὲ καὶ χαρῆναι ἔδει, ὅτι ὁ ἀδελφός σου οὗτος νεκρὸς ἦν καὶ ἔζησεν, καὶ ἀπολωλὼς καὶ εὑρέθη.

De szükséges volt örvendeni és örülni, mert ez a testvéred halott volt, és el kezdett élni, és elveszett volt, és megtaláltatott.”

1.2. Nova Vulgata és magyar fordítások

NOVA VULGATA

Szent István Társulat fordítása

Szent Jeromos Katolikus Bibliatársulat fordítása

Békés-Dalos Újszövetségi Szentírás

Károli Gáspár revideált fordítása

Simon Tamás László O.S.B. Újszövetség-fordítása

1ERANT AUTEM APPROPINQUAN TES EI OMNES PUBLICANI ET PEC CATORES, UT AUDIRENT ILLUM.

1A vámosok és a bűnösök mind jöttek, hogy hallgassák.

1A vámosok és bűnösök is mindnyájan odamentek hozzá, hogy hallgassák.

1Mindenféle vámos és bűnös jött hozzá, hogy hallgassák.

1Közelgetnek vala pedig ő hozzá a vámszedők és a bűnösök mind, hogy hallgassák őt.

1A vámszedők és a bűnösök mind egyre jöttek Jézushoz, hogy hallgassák.

2ET MURMURABANT PHARISAEI ET SCRIBAE DICENTES: “HIC PECCATORES RECIPIT ET MANDUCAT CUM ILLIS”.

2A farizeusok és az írástudók méltatlankodtak miatta. „Ez bűnösökkel áll szóba, sőt eszik is velük” – mondták.

2A farizeusok és az írástudók azonban méltatlankodtak: »Ez bűnösökkel áll szóba és velük eszik.«

2A farizeusok és az írástudók zúgolódtak emiatt: „Ez bűnösökkel társalog és velük eszik”, jegyezték meg.

2És zúgolódának a farizeusok és az írástudók, mondván: Ez bűnösöket fogad magához, és velök együtt eszik.

2A farizeusok és az írástudók viszont így zúgolódtak egymás között: – Ez bűnösöket fogad magához, és velük eszik.

3ET AIT AD ILLOS PARABOLAM ISTAM DICENS:

3Erre mondott nekik egy példabeszédet:

3Akkor ezt a példabeszédet mondta nekik:

3Erre a következő példabeszédet mondta nekik:

3Ő pedig ezt a példázatot beszélé nékik, mondván:

3Erre ezt a példabeszédet mondta nekik: –

(…)

11AIT AUTEM: “HOMO QUIDAM HABEBAT DUOS FILIOS.

11Majd így folytatta: „Egy embernek volt két fia.

11Azután így szólt: »Egy embernek volt két fia.

11Aztán tovább folytatta: „Egy embernek két fia volt.

11Monda pedig: Egy embernek vala két fia;

11Azután így folytatta: – Valakinek volt két fia.

12ET DIXIT ADULESCENTIOR EX ILLIS PATRI: “PATER, DA MIHI PORTIONEM SUBSTANTIAE, QUAE ME CONTINGIT”. ET DIVISIT ILLIS SUBSTANTIAM.

12A fiatalabbik egyszer így szólt apjához: Apám, add ki nekem az örökség rám eső részét! Erre szétosztotta köztük vagyonát.

12A fiatalabb azt mondta apjának: ‘Apám! Add ki nekem az örökség rám eső részét!’ Erre szétosztotta köztük vagyonát.

12A fiatalabb így szólt atyjához: atyám, add ki az örökség nekem járó részét. Az elosztotta köztük vagyonát.

12És monda az ifjabbik az ő atyjának: Atyám, add ki a vagyonból rám eső részt! És az megosztá köztök a vagyont.

12A fiatalabbik így szólt apjához: „Atyám, add ki nekem a vagyon rám eső részét.” Ő pedig megosztotta köztük javait.

13ET NON POST MULTOS DIES, CONGREGATIS OMNIBUS, ADULESCENTIOR FILIUS PEREGRE PROFECTUS EST IN REGIONEM LONGINQUAM ET IBI DISSIPAVIT SUBSTANTIAM SUAM VIVENDO LUXURIOSE.

13Nem sokkal ezután a fiatalabbik összeszedte mindenét és elment egy távoli országba. Ott léha életet élve eltékozolta vagyonát.

13Nem sokkal ezután a fiatalabb fiú összeszedte mindenét, elment egy távoli országba, és ott léha élettel eltékozolta vagyonát.

13Néhány nap múlva a fiatalabb összeszedte mindenét, elköltözött messze vidékre és kicsapongó élettel eltékozolta vagyonát.

13Nem sok nap mulva aztán a kisebbik fiú összeszedvén mindenét, messze vidékre költözék; és ott eltékozlá vagyonát, mivelhogy dobzódva élt.

13Néhány nap múlva a fiatalabbik fiú összeszedett mindent, elköltözött messze földre, és ott eltékozolta vagyonát, mert szertelen életet élt.

14ET POSTQUAM OMNIA CONSUMMASSET, FACTA EST FAMES VALIDA IN REGIONE ILLA, ET IPSE COEPIT EGERE.

14Amikor már mindenét elpazarolta, az országban nagy éhínség támadt, s nélkülözni kezdett.

14Miután mindent elpazarolt, nagy éhínség támadt azon a vidéken, és nélkülözni kezdett.

14Miután mindenét elpazarolta, nagy éhínség támadt azon a vidéken, és szűkölködni kezdett.

14Minekutána pedig mindent elköltött, támada nagy éhség azon a vidéken, és ő kezde szükséget látni.

14Miután elköltötte mindenét, nagy éhínség támadt azon a vidéken, ő pedig nélkülözni kezdett.

15ET ABIIT ET ADHAESIT UNI CIVIUM REGIONIS ILLIUS, ET MISIT ILLUM IN VILLAM SUAM, UT PASCERET PORCOS;

15Erre elment és elszegődött egy ottani gazdához. Az kiküldte a tanyájára a sertéseket őrizni.

15Erre elment és elszegődött egy ottani gazdához, aki kiküldte a tanyájára, hogy őrizze a disznókat.

15Fogta magát, beszegődött egy polgárhoz azon a vidéken. Az kiküldte tanyájára, hogy őrizze a sertéseket.

15Akkor elmenvén, hozzá szegődék annak a vidéknek egyik polgárához; és az elküldé őt az ő mezeire disznókat legeltetni.

15Ekkor elment, és elszegődött egy helybeli polgárhoz, aki kiküldte őt a földjeire disznókat őrizni.

16ET CUPIEBAT SATURARI DE SILIQUIS, QUAS PORCI MANDUCABANT, ET NEMO ILLI DABAT.

16Örült volna, ha éhségét azzal az eledellel csillapíthatta volna, amit a sertések ettek, de még abból sem adtak neki.

16Szeretett volna jóllakni a disznók eledelével, de abból sem adtak neki.

16Szívesen megtöltötte volna gyomrát a sertések eledelével, de senki sem adott neki belőle.

16És kívánja vala megtölteni az ő gyomrát azzal a moslékkal, a mit a disznók ettek; és senki sem ád vala néki.

16Szívesen megtöltötte volna a gyomrát azzal az eleséggel, amit a disznók ettek, de senki sem adott neki.

17IN SE AUTEM REVERSUS DIXIT: “QUANTI MERCENNARII PATRIS MEI ABUNDANT PANIBUS, EGO AUTEM HIC FAME PEREO.

17Ekkor magába szállt: Apám házában a sok napszámos bővelkedik kenyérben – mondta –, én meg éhen halok itt.

17Ekkor magába szállt, és azt mondta: ‘Apámnak hány bérese bővelkedik kenyérben, én meg itt éhen halok.

17Akkor magába szállva így bánkódott: hány béres dúskál ennivalóban atyám (házában), én pedig itt éhen veszek!

17Mikor aztán magába szállt, monda: Az én atyámnak mily sok bérese bővölködik kenyérben, én pedig éhen halok meg!

17Ekkor magába szállt, és ezt mondta: „Apámnak hány bérese bővelkedik kenyérben, én pedig itt éhen pusztulok!

18SURGAM ET IBO AD PATREM MEUM ET DICAM ILLI: PATER, PECCAVI IN CAELUM ET CORAM TE

18Útra kelek, hazamegyek apámhoz és megvallom: Apám, vétkeztem az ég ellen és teellened.

18Fölkelek, elmegyek apámhoz, és azt mondom neki: Apám! Vétkeztem az ég ellen és teellened!

18Fölkelek és atyámhoz megyek. Atyám, mondom neki, vétkeztem az ég ellen és teellened!

18Fölkelvén elmegyek az én atyámhoz, és ezt mondom néki: Atyám, vétkeztem az ég ellen és te ellened.

18Útra kelek, elmegyek apámhoz, és azt mondom neki: »Apám, szörnyű bűnt követtem el ellened.

19ET IAM NON SUM DIGNUS VOCARI FILIUS TUUS; FAC ME SICUT UNUM DE MERCENNARIIS TUIS”.

19Arra, hogy fiadnak nevezz, már nem vagyok méltó, csak béreseid közé fogadj be.

19Már nem vagyok méltó arra, hogy fiadnak nevezz, csak béreseid közé fogadj be engem!’

19Arra már nem vagyok méltó, hogy fiadnak nevezz, csak béreseid közé fogadj be.

19És nem vagyok immár méltó, hogy a te fiadnak hivattassam; tégy engem olyanná, mint a te béreseid közül egy!

19Már nem vagyok méltó arra, hogy fiadnak nevezz. Fogadj be béreseid közé!«”

20ET SURGENS VENIT AD PATREM SUUM. CUM AUTEM ADHUC LONGE ESSET, VIDIT ILLUM PATER IPSIUS ET MISERICORDIA MOTUS EST ET ACCURRENS CECIDIT SUPRA COLLUM EIUS ET OSCULATUS EST ILLUM.

20Csakugyan útra kelt és visszatért apjához. Apja már messziről meglátta és megesett rajta a szíve. Eléje sietett, a nyakába borult és megcsókolta.

20Föl is kerekedett, és elment apjához. Apja már messziről meglátta és megesett rajta a szíve. Eléje sietett, a nyakába borult és megcsókolta.

20Fölkerekedett tehát és visszament atyjához. Atyja már messziről meglátta őt és megesett rajta a szíve. Eléje sietett, nyakába borult és megcsókolta.

20És felkelvén, elméne az ő atyjához. Mikor pedig még távol volt, meglátá őt az ő atyja, és megesék rajta a szíve, és oda futván, a nyakába esék, és megcsókolgatá őt.

20Útra kelt, és elment apjához. Még messze járt, amikor apja meglátta, megesett a szíve rajta, eléje futott, a nyakába borult, és megcsókolta.

21DIXITQUE EI FILIUS: “PATER, PECCAVI IN CAELUM ET CORAM TE; IAM NON SUM DIGNUS VOCARI FILIUS TUUS”.

21Erre a fiú megszólalt: Apám, vétkeztem az ég ellen és teellened. Már nem vagyok méltó arra, hogy fiadnak nevezz.

21A fiú így szólt hozzá: ‘Apám! Vétkeztem az ég ellen és teellened; már nem vagyok méltó arra, hogy fiadnak nevezz.’

21Atyám, szólt a fiú, vétkeztem az ég ellen és teellened! Már nem vagyok méltó arra, hogy fiadnak nevezz.

21És monda néki a fia: Atyám, vétkeztem az ég ellen és te ellened; és nem vagyok immár méltó, hogy a te fiadnak hivattassam!

21A fiú ekkor így szólt: „Apám, szörnyű bűnt követtem el ellened. Nem vagyok méltó arra, hogy fiadnak nevezz.”

22DIXIT AUTEM PATER AD SERVOS SUOS: “CITO PROFERTE STOLAM PRIMAM ET INDUITE ILLUM ET DATE ANULUM IN MANUM EIUS ET CALCEAMENTA IN PEDES

22Az apa odaszólt a szolgáknak: Hozzátok hamar a legdrágább ruhát és adjátok rá. Az ujjára húzzatok gyűrűt, és a lábára sarut.

22Az apa azonban ezt mondta szolgáinak: ‘Hozzátok hamar a legdrágább ruhát és adjátok rá, húzzatok gyűrűt az ujjára és sarut a lábára!

22De atyja megparancsolta a szolgáknak: Vegyétek elő hamar a legdrágább köntöst és adjátok rá, húzzatok gyűrűt az ujjára és sarut lábára.

22Az atyja pedig monda az ő szolgáinak: Hozzátok ki a legszebb ruhát, és adjátok fel rá; és húzzatok gyűrűt a kezére, és sarut a lábaira!

22Az apa viszont ezt mondta szolgáinak: „Hozzátok ki hamar a régi ruháit, és öltöztessétek fel! Húzzatok gyűrűt az ujjára és sarut a lábára!

23ET ADDUCITE VITULUM SAGINATUM, OCCIDITE ET MANDUCEMUS ET EPULEMUR,

23Vezessétek elő a hizlalt borjút, és vágjátok le. Együnk és vigadjunk,

23Azután hozzátok elő a hizlalt borjút, vágjátok le, együnk és vigadjunk,

23Vezessétek elő a hizlalt borjút és öljétek le. Együnk és vigadjunk,

23És előhozván a hízott tulkot, vágjátok le, és együnk és vígadjunk.

23Azután hozzátok a hizlalt borjút, vágjátok le! Együnk és vigadjunk,

24QUIA HIC FILIUS MEUS MORTUUS ERAT ET REVIXIT, PERIERAT ET INVENTUS EST”. ET COEPERUNT EPULARI.

24hisz fiam halott volt és életre kelt, elveszett és megkerült. Erre vigadozni kezdtek.

24mert ez a fiam meghalt, és föltámadt, elveszett, és megtaláltatott.’ Aztán elkezdtek vigadozni.

24hiszen a fiam meghalt, de föltámadt, elveszett, de megkerült. Erre vigadozni kezdtek.

24Mert ez az én fiam meghalt, és feltámadott; elveszett, és megtaláltatott. Kezdének azért vígadni.

24mert ez a fiam halott volt, és újra életre kelt; elveszett, és megkerült!” És elkezdtek vigadozni.

25ERAT AUTEM FILIUS EIUS SENIOR IN AGRO ET, CUM VENIRET ET APPROPINQUARET DOMUI, AUDIVIT SYMPHONIAM ET CHOROS

25Az idősebbik fiú kint volt a mezőn. Amikor hazatérőben közeledett a házhoz, meghallotta a zeneszót és a táncot.

25Az idősebb fiú pedig a mezőn volt, és amikor hazatérőben a házhoz közeledett, meghallotta a zeneszót és táncot.

25Idősebb fia kinn volt a mezőn. Hazafelé jövet hallotta a muzsikát és a táncot.

25Az ő nagyobbik fia pedig a mezőn vala: és mikor hazajövén, közelgetett a házhoz, hallá a zenét és tánczot.

25Az idősebbik fiú a mezőn volt, és amikor hazajövet közeledett a házhoz, meghallotta a zenét és az énekszót.

26ET VOCAVIT UNUM DE SERVIS ET INTERROGAVIT QUAE HAEC ESSENT.

26Szólt az egyik szolgának és megkérdezte, mi történt.

26Odahívott egyet a szolgák közül, és megkérdezte, hogy mi történt.

26Hívta az egyik szolgát és megkérdezte, mi történt.

26És előszólítván egyet a szolgák közül, megtudakozá, mi dolog az?

26Magához hívott egy szolgát, és tudakolta tőle, hogy mi történt.

27ISQUE DIXIT ILLI: “FRATER TUUS VENIT, ET OCCIDIT PATER TUUS VITULUM SAGINATUM, QUIA SALVUM ILLUM RECEPIT”.

27Megjött az öcséd, és apád levágta a hizlalt borjút, hogy egészségben előkerült – felelte.

27Az így válaszolt neki: ‘Megjött az öcséd, és apád levágta a hizlalt borjút, mivel egészségben kapta őt vissza.’

27Megjött az öcséd, felelte, s atyád leölette a hizlalt borjút, mert egészségben visszakerült.

27Az pedig monda néki: A te öcséd jött meg; és atyád levágatá a hízott tulkot, mivelhogy egészségben nyerte őt vissza.

27Mire a szolga így felelt: „Testvéred jött meg, és apád levágatta a hizlalt borjút, mivel egészségben kapta őt vissza.”

28INDIGNATUS EST AUTEM ET NOLEBAT INTROIRE. PATER ERGO ILLIUS EGRESSUS COEPIT ROGARE ILLUM.

28Erre ő megharagudott, és nem akart bemenni. Ezért az apja kijött és kérlelte.

28Erre ő megharagudott, és nem akart bemenni. Ezért az apja kijött, és kérlelte.

28Erre az megharagudott és nem akart bemenni. Atyja kijött és kérlelni kezdte.

28Erre ő megharaguvék, és nem akara bemenni. Az ő atyja annakokáért kimenvén, kérlelé őt.

28Ekkor ő haragra lobbant, és nem akart bemenni. De apja kijött, és kérlelte.

29AT ILLE RESPONDENS DIXIT PATRI SUO: “ECCE TOT ANNIS SERVIO TIBI ET NUMQUAM MANDATUM TUUM PRAETERII, ET NUMQUAM DEDISTI MIHI HAEDUM, UT CUM AMICIS MEIS EPULARER;

29De ő szemére vetette apjának: Látod, én annyi éve szolgálok neked és egyszer sem szegtem meg parancsodat. És nekem még egy gödölyét sem adtál soha, hogy egyet mulathassak a barátaimmal.

29Ő azonban ezt mondta apjának: ‘Lásd, hány esztendeje szolgálok neked, soha meg nem szegtem parancsodat, mégsem adtál nekem soha egy kecskét sem, hogy mulathassak barátaimmal.

29De ő szemére vetette atyjának: nézd, annyi esztendeje szolgálok már neked, soha meg nem szegtem parancsaidat, de te egyetlen gödölyét sem adtál nekem, hogy barátaimmal mulathattam volna.

29Ő pedig felelvén, monda atyjának: Ímé ennyi esztendőtől fogva szolgálok néked, és soha parancsolatodat át nem hágtam: és nékem soha nem adtál egy kecskefiat, hogy az én barátaimmal vígadjak.

29Ő azonban ezt mondta neki: „Látod, hány esztendeje szolgálok neked!? Soha nem szegtem meg parancsodat, és te sohasem adtál nekem még egy kecskét sem, hogy barátaimmal vigadozhassak.

30SED POSTQUAM FILIUS TUUS HIC, QUI DEVORAVIT SUBSTANTIAM TUAM CUM MERETRICIBUS, VENIT, OCCIDISTI ILLI VITULUM SAGINATUM”.

30Most meg, hogy ez a fiad megjött, aki vagyonodat rossz nőkre pazarolta, hizlalt borjút vágattál le neki. –

30De amikor megjött ez a te fiad, aki a vagyonodat parázna nőkre költötte, levágattad neki a hizlalt borjút.’

30Most pedig, hogy ez a te fiad, aki vagyonodat parázna nőkre tékozolta, megjött, leöletted a hizlalt borjút.

30Mikor pedig ez a te fiad megjött, a ki paráznákkal emésztette föl a te vagyonodat, levágattad néki a hízott tulkot.

30Amikor pedig megjött ez a te fiad, aki parázna nőkre tékozolta el vagyonodat, levágattad a hizlalt borjút.”

31AT IPSE DIXIT ILLI: “FILI, TU SEMPER MECUM ES, ET OMNIA MEA TUA SUNT;

31Az mondta neki: Fiam, te mindig itt vagy velem, és mindenem a tied.

31Ő azonban azt mondta neki: ‘Fiam! te mindig velem vagy, és mindenem a tiéd.

31Fiam, válaszolta ő, te mindig velem vagy és mindenem a tiéd.

31Az pedig monda néki: Fiam, te mindenkor én velem vagy, és mindenem a tiéd!

31Ő azonban így válaszolt: „Fiam, te mindig velem vagy, és mindenem a tiéd.

32EPULARI AUTEM ET GAUDERE OPORTEBAT, QUIA FRATER TUUS HIC MORTUUS ERAT ET REVIXIT, PERIERAT ET INVENTUS EST””.

32S illett vigadnunk és örülnünk, mert ez az öcséd halott volt és életre kelt, elveszett és megkerült.”

32De vigadozni és örvendezni kellett, mert ez az öcséd meghalt, és föltámadt, elveszett, és megtaláltatott.’«

32Illett, hogy vigadjunk és örvendezzünk, mert a te öcséd meghalt, de föltámadt, elveszett, de megkerült.”

32Vígadnod és örülnöd kellene hát, hogy ez a te testvéred meghalt, és feltámadott; és elveszett, és megtaláltatott.

32Ünnepelni és örvendezni kellett, mert ez a te testvéred halott volt, és életre kelt; elveszett, és megkerült.”

1.3. Behatárolás

A vámosokkal és a bűnösökkel társalgó és étkező Jézus tanítását az irgalmasság fontosságáról a farizeusok és az írástudók zúgolódása kapcsán az evangélista három példázatot összefűzve fogalmazza meg: az elveszett bárány (Lk 15,4-7), az elveszett pénzérme (Lk 15,8-10) és az elveszett fiú (Lk 15,11-32). Így ez a szakasz (Lk 15,11-32) része Jézus irgalmasságról szóló beszédének, amit Lukács egy rövid bevezetést követően (Lk 15,1-3) részletesen kifejt.

1.4. Szó szerinti üzenet

Az evangélista hangsúlyozza, hogy

– a mennyei Atyát jelképező édesapa irgalma nagyobb, mint a fiainak a bűne.

– Isten nem tesz egyenlőségjelet az ember és a bűn között: mindig kész megbocsátani.

– A fiát hazaváró édesapa, aki odarohan gyermekéhez, majd a nyakába borul s megcsókolja, jelzi Isten gyengédségét, amely erősebb minden bűn ridegségénél.

– Az elsőrangú ruha és a gyűrű felöltése az istengyermeki méltóság jele, amit nem elveszít a bűnös ember, hanem elfelejt. E szimbólumokkal kívánja emlékeztetni az édesapa a fiút, hogy ő mindig a gyermeke marad, függetlenül attól, hogy mit tett.

– A hizlalt borjú levágása, a tánc, a zene a visszatalálás, a visszafogadás, a megbocsátás és a helyreállt közösség örömünnepét fejezi ki.

– Az apa mindent megtesz azért, hogy mindkét gyermeke emlékezzék arra, hogy ők az ő fiai, s egymásnak testvérei maradnak. Irgalmas és örvendező

magatartásra hívja gyermekeit, ami abból fakad, hogy egymásban, a másikban észreveszik a testvért.

– Ahhoz, hogy az apa meg tudjon bocsátani, szükséges a bűnbánó megtérése, elindulása hazafelé. A megtérésre pedig az apára való emlékezés vezet, amikor a tékozló fiú visszaemlékezik az apai házban tapasztalt nagylelkűségre, és bizalommal apának szólítja őt (Lk 15,17-19.21). Ugyanakkor az idősebbik fiú nem az édesapjára, hanem a rabszolgamunkára gondol csak vissza, sem apját apának, sem testvérét testvérnek nem nevezi (Lk 15,29-30). Édesapja jön ki hozzá, hogy „megtisztítsa, felébressze” igazi emlékezését, s rádöbbentse fiúi és testvéri méltóságára és küldetésére.

– Az igazi béke és öröm nem az önzésből, nem a gőgből, hanem az irgalmas megbocsátásból, befogadásból fakad. Abból az örömből, hogy ami, illetve aki elveszett (a bárány, a pénzérme, a tékozló fiú), megkerült, vagyis találkozott Isten irgalmával, ahogy a fejezet utolsó szava, mint annak csúcspontja, hirdeti (Lk 15,32)!

– Az evangélista arra bátorít, hogy Istenre mint Atyánkra, egymásra pedig mint testvérünkre tekintsünk, és így is cselekedjünk.

1.5. Kulcsszavak rövid elemzése

ἐσπλαγχνίσθη (eszplánkhniszthé): zsigereiben megrendül (Lk 15,20)

Ez a szó a zsigerekből, a belsőből fakadó megrendülést, megindulást jelöli. Tehát elsősorban nem egy értelmi döntést, hanem egy ösztönös megnyilvánulást feltételez. A Lukács-evangéliumban mind a háromszor ugyanebben az igeformában (aoristos múlt időben) jelenik meg a kifejezés, ami az adott cselekvés kezdetére is utal (Lk 7,13; Lk 10,33; Lk 15,20). Illetve összekapcsolódik a látással, amely során egy másik ember nyomorát látva megrendül az adott személy, és ez arra indítja, hogy kapcsolatba lépjen vele, és segítse a nehéz helyzetben lévőt. Az Úr Jézus látva az özvegyet, aki egyetlen fiát gyászolja, azt mondja neki, hogy ne sírjon, s feltámasztja a naimi ifjút (Lk 7,13-14). A szamaritánus megpillantva a sebesült vándort, odamegy hozzá és bekötözi a sebeit (Lk 10,33-34). Végül pedig az apa meglátva hazatérő fiát, odarohan és a nyakába borul a megbocsátás és a visszafogadás jeléül (Lk 15,20).

Mindegyik alkalommal Isten irgalmasságáról beszélnek ezek az igehelyek: Jézusra (Lk 7,13; Lk 10,33), illetve a mennyei Atyára (Lk 15,20) utalva. A Szentírásban legutoljára éppen ebben a szakaszban jelenik meg ez az ige, hirdetve ezzel is még nagyobb hangsúllyal Isten nagylelkű irgalmát (Lk 15,20)!

Vagyis Isten lényegéből fakadóan irgalmas. Látva az ember nyomorát, ő teszi meg az első lépést, hogy találkozzék vele, hogy megérintse, megvigasztalja, meggyógyítsa, megbocsátóan átölelje és visszafogadja őt!

εὐφρανθῶμεν (eufránthómen): örvendezni, örülni, örömöt szerezni (Lk 15,23- 24.29.32)

Az evangéliumok közül csak Lukács evangéliumában található meg ez a kifejezés (Lk 12,19; Lk 15,23-24.29.32; Lk 16,19). A saját vagyonában bízó, gazdag ember öröméről is beszámol az evangélista (Lk 12,19; Lk 16,19), de ez az öröm, mivel önző magatartásból fakad múló, elporladó érzés csupán.

Ugyanakkor ez a szó négyszer az irgalmas apáról szóló példázatban jelenik meg, ami hangsúlyozza a szakasznak a tónusát. Habár az idősebbik fiú nem tud (még) igazán örülni (Lk 15,29), az apa mégis szükségesnek tartja az örvendező ünneplést kisebbik fia hazatérése miatt (Lk 15,23-24.32). Az igazi öröm tehát nem az önző magatartásból, hanem az irgalom gyakorlásából: a befogadásból, a megbocsátásból, a közös ünneplésből fakad. Istennél az irgalom és az öröm összekapcsolódik: örömét találja abban, ha megbocsáthat az embernek (vö. Lk 15,7.10). És ez egyben az ember öröme és reménye is, amire hívja az apa a gyermekeit s házának egész népét.

1.6. Kontextuális – kánoni párhuzamok

Párhuzamok Lukács evangéliumán belül

Lk 5,29-32 “Lévi a házában nagy lakomát rendezett neki. Nagyon sok vámos és más ember együtt ült vele az asztalnál. A farizeusok és az írástudók emiatt zúgolódtak. „Miért esztek és isztok együtt a vámosokkal és a bűnösökkel?” – kérdezték tanítványaitól. Jézus adott nekik feleletet: „Nem az egészségeseknek van szükségük orvosra, hanem a betegeknek. Mert nem az igazakat jöttem hívni, hanem a bűnösöket, hogy megtérjenek.”

Lk 16,1 “Aztán a tanítványokhoz fordult: „Egy gazdag embernek volt egy intézője. Bevádolták nála, hogy eltékozolja vagyonát.”

Lk 16,21 “Örült volna, ha jóllakhat abból, ami a gazdag ember asztaláról hulladékként lekerült. De csak a kutyák jöttek és nyalogatták a sebeit.”

Lk 19,7 “Akik ezt látták, méltatlankodva megjegyezték, hogy bűnös emberhez tér be megpihenni.”

Szinoptikus és jánosi párhuzamok

Mt 9,10-13 “Amikor később vendégül látta házában, sok vámos meg bűnös jött oda, s Jézussal és tanítványaival együtt asztalhoz telepedett. Ezt látva a farizeusok megkérdezték tanítványaitól: „Miért eszik mesteretek vámosokkal és bűnösökkel?” Jézus meghallotta, és így válaszolt: „Nem az egészségeseknek kell az orvos, hanem a betegeknek. Menjetek és tanuljátok meg, mit jelent: Irgalmasságot akarok, nem áldozatot. Nem azért jöttem, hogy az igazakat hívjam, hanem hogy a bűnösöket.”

Mt 21,28 “Mi a véleményetek erről? Egy embernek volt két fia. Odament az elsőhöz és szólt neki: Fiam, menj ki a szőlőbe dolgozni.”

Jn 17,10 “mert a tieid – hiszen ami az enyém, az a tied, s ami a tied, az az enyém –, és én megdicsőültem bennük.”

Kánoni elemzés (párhuzamok a Szentírás más könyveiben)

Péld 29,3 “Aki szereti a bölcsességet, öröme apjának, aki feslett nőket tart, elveri vagyonát.”

Iz 49,14-16 “Így panaszkodott Sion: „Elhagyott az Úr! Megfeledkezett rólam!” De megfeledkezhet-e csecsemőjéről az asszony? És megtagadhatja-e szeretetét méhe szülöttétől? S még ha az megfeledkeznék is: én akkor sem feledkezem meg rólad. Nézd, a tenyeremre rajzoltalak; falaid szemem előtt vannak szüntelen.”

Iz 55,7 “Hagyja el útját a gonosz, és gondolatait a bűnös; térjen vissza az Úrhoz, mert megkönyörül rajta, Istenünkhöz, mert bőkezű a megbocsátásban.”

Jer 3,12 “Menj el, és kiáltsd ezeket a szavakat észak felé: Térj vissza, te hűtlen Izrael – mondja az Úr. Nem haragszom többé rád mindörökre, hiszen irgalmas vagyok – mondja az Úr.”

Jer 31,20 “De hát nem oly kedves fiam nekem Efraim és nem oly dédelgetett gyermekem, hogy minden megfenyítése után meg ne kellene róla emlékeznem? Szívemnek meg kell indulnia, meg kell könyörülnöm rajtuk – mondja az Úr.”

1Makk 10,29 “Mostantól szabadnak nyilvánítalak benneteket, és elengedem az összes zsidónak az adót. A sóadót is, a koronaadót is.”

Zak 3,4 “Az angyal megszólalt, és azt mondta az előtte állóknak: „Vegyétek le róla a piszkos ruhát, és öltöztessétek díszes ruhába!”

Gal 2,12 “Mielőtt ugyanis néhányan átjöttek volna Jakabtól, együtt étkezett a pogányokkal, azután azonban, hogy ezek megjelentek, visszahúzódott és különvált tőlük, mert félt a körülmetéltektől.”

2. Meditatio – elmélkedés

2.1. Patrisztikus nézőpont

Szent Ágoston: Tehát egy embernek volt két fia. Ez azt jelenti, hogy Istennek két népe van, úgyszólván két sarja az emberi nemnek: az egyik megmaradt az egy Isten tisztelésében, a másik elhagyta Istent, addig, míg bálványokat imádott. (…) Pár nappal később történt az, hogy mindenét összeszedte, és egy távoli országba utazott, azaz elfeledte Istent. Ez azt jelenti, hogy nem sokkal az emberi nem megteremtése után, az ember lelke szabad akaratából úgy határozott, hogy önhatalmúlag létezik, mintha rendelkezhetne természete felett, hogy elhagyja azt, aki őt megteremtette, és hogy saját erejére bízza magát. Ezt az erőt annál gyorsabban használta fel, minél messzebb távolodott attól, aki azt neki adta. [...] Tékozlónak vagy bujának nevezi azt az életstílust, mely a külső pompában dúskál, belül azonban üres. (…) Az éhínség az igazság szavának hiánya.

2.2. Tanítóhivatali nézőpont

2.2.1. Katolikus Egyház Katekizmusa

1439. A megtérés és bűnbánat folyamatát Jézus csodálatosan írja le a „tékozló fiú” példabeszédében, melynek középpontja az „irgalmas Atya”: a hazug szabadság káprázata, az atyai ház elhagyása; a végletes nyomorúság, melybe a fiú jutott, miután eltékozolta vagyonát; a mélységes megaláztatás, hogy disznókat kell őriznie, s ami még rosszabb, hogy a disznók eledelével vágyódik jóllakni; elgondolkodás az elveszett javakról; a bűnbánat és az elhatározás, hogy bűnösnek fogja vallani magát atyja előtt; a visszatérés útja; a nagylelkű fogadtatás az atyánál; az atya öröme: mindez a megtérés folyamatának sajátos eleme. A szép ruha, a gyűrű és az ünnepi lakoma annak az új, tiszta, emberhez méltó és örömteli életnek a szimbólumai, mely az Istenhez és az Ő családjának – ami az Egyház – ölébe megtérő ember élete. Egyedül Krisztusnak az Atya szeretetének mélységeit ismerő Szíve volt képes Atyja irgalmasságának mélységeit ilyen egyszerűen és szépen kinyilatkoztatni számunkra.

1465. Amikor a pap a bűnbocsánat szentségét kiszolgáltatja, a jó Pásztor szolgálatát végzi, aki keresi az elveszett bárányt; az irgalmas szamaritánusét, aki bekötözi a sebeket; az atyáét, aki a tékozló fiúra vár és visszatértekor szeretettel fogadja; az igazságos bíróét, aki személyválogatás nélkül hoz igazságos és irgalmas ítéletet. Egyszóval a pap Isten bűnös iránti irgalmas szeretetének jele és eszköze.

1481. A bizánci liturgia a föloldozásnak többféle, könyörgő formáját ismeri, amelyek csodálatosan kifejezik a megbocsátás misztériumát, például: „Isten, aki Nátán prófétán keresztül megbocsátott Dávidnak, midőn az minden bűnét megvallotta, és megbocsátott Péternek, aki keservesen sírt, és a bűnös nőnek, aki könnyeivel öntözte a lábát, a vámosnak és a tékozló fiúnak, ugyanez az Isten bocsásson meg neked általam, bűnös által ebben a világban és a másikban, és anélkül, hogy elítélne, szólítson téged félelmetes ítélőszéke elé. Aki áldott mindörökkön örökké. Amen.”

1700. Az emberi személy méltósága az Isten képmására és hasonlatosságára történt teremtésében gyökerezik (1. cikkely); és az isteni boldogságra szóló meghívásban nyeri el beteljesedését (2. cikkely). Az emberi lét sajátossága, hogy szabadon törekszik e beteljesedésre (3. cikkely). Szabad cselekedeteivel (4. cikkely) az emberi személy az Istentől megígért és az erkölcsi lelkiismeret által tanúsított jónak megfelelően alakul vagy nem alakul (5. cikkely). Az emberek önmagukat építik és belülről növekednek: egész testi és lelki életük építőanyag a növekedésükhöz (6. cikkely). A kegyelem segítségével növekednek az erényben (7. cikkely), kerülik a bűnt, vagy ha elkövették, a tékozló fiú példája szerint rábízzák magukat mennyei Atyánk irgalmára (8. cikkely). Így jutnak el a szeretet tökéletességére.

2839. Merész bizalommal kezdtünk imádkozni a mi Atyánkhoz. Kérve Tőle, hogy szenteltessék meg az Ő Neve, azt kértük, hogy egyre inkább megszentelődjünk. Jóllehet magunkra öltöttük a keresztségi ruhát, utána is vétkezünk és elfordulunk Istentől. Most ebben az új kérésben hozzá fordulunk, mint a tékozló fiú, és bűnösnek valljuk magunkat előtte, mint a vámos. Kérésünk „gyónással” kezdődik, mellyel egyszerre valljuk meg nyomorúságunkat és az Ő irgalmasságát. Erős a reményünk, mert az Ő Fiában „van megváltásunk és bűneink bocsánata” (Kol 1,14). Megbocsátásának hatékony és biztos jelét Egyházának szentségeiben találjuk meg.

207. Isten a nevével együtt a hűségét is kinyilatkoztatja, mely kezdettől volt és örökre megmarad, éppúgy érvényes a múltban („Én vagyok atyád Istene” Kiv 3,6), mint a jövőben („Én veled leszek” Kiv 3,12). Isten, aki a nevét úgy nyilatkoztatja ki, hogy „Én vagyok”, olyan Istennek nyilatkoztatja ki magát, aki mindig jelen van, népe üdvözítésére van jelen.

212. A századok folyamán Izrael ki tudta bontani azt a gazdagságot, mely az isteni név kinyilatkoztatásában rejlik, és el tudott benne mélyülni. Isten egy, Rajta kívül nincsenek istenek. Ő a világ és a történelem fölött áll. Ő teremtette az eget és a földet: „ezek elmúlnak, de te megmaradsz; minden elhasznált lesz, mint a ruházat, de te maradsz ugyanaz, és éveidnek nincs vége” (Zsolt 102,27–28). Benne „nincs semmiféle változás, még árnyéka sincs a változásnak” (Jak 1,17). Ő az „Aki van” öröktől fogva mindörökké, és ugyanaz marad, és hű marad ígéreteihez.

214. Isten, „Ő, aki Van”, úgy nyilatkoztatta ki magát Izraelnek, mint aki „gazdag az irgalomban és a hűségben” (Kiv 34,6). E két fogalom fejezi ki az isteni név gazdagságának lényegét. Isten minden művében megmutatja a maga jóakaratát, jóságát, kegyelmét és szeretetét, de megbízhatóságát, türelmét, hűségét és igazságát is. „Hálát adok nevednek irgalmasságodért és hűségedért” (Zsolt 138,2). Ő az Igazság, mert „Isten világosság, és benne nincs sötétség” (1Jn 1,5); ő a Szeretet – ahogyan ezt János apostol tanítja (1Jn 4,8).

1441. Egyedül Isten bocsátja meg a bűnöket. Mivel Jézus az Isten Fia, önmagáról mondja: „az Emberfiának van hatalma a földön megbocsátani a bűnöket” (Mk 2,10), és Ő maga gyakorolja ezt az isteni hatalmat: „Bocsánatot nyertek bűneid!” (Mk 2,5). Sőt isteni tekintélye folytán átadja az embereknek, hogy az Ő nevében gyakorolják ezt a hatalmat.

1443. Jézus nyilvános élete során nem csupán megbocsátotta a bűnöket, hanem megmutatta a megbocsátás hatását is: a bűnösöket, akiknek megbocsátott, visszafogadta Isten népe közösségébe, ahonnan a bűn eltávolította vagy kizárta őket. Ennek nyilvánvaló jele, hogy Jézus asztalához engedi a bűnösöket, sőt Ő maga ül asztalukhoz; olyan gesztus ez, amely megindítóan fejezi ki az Istentől kapott megbocsátást és a visszatérést Isten népe körébe.

982. Nincs bűn, bármilyen súlyos legyen is, amit a szent Egyház nem bocsáthatna meg. „Nincs senki, bármilyen gonosz vagy bűnös legyen is, aki nem remélhetné biztonsággal a bűnbocsánatot, ha tévelygéseit őszintén bánja.” Krisztus, aki minden emberért meghalt, azt akarja, hogy Egyházában a bűnbocsánat kapui mindig nyitva legyenek azok előtt, akik visszatérnek a bűnből.

1334. Az Ószövetségben a kenyeret és a bort a zsengeáldozatok között ajánlották föl a Teremtő iránti hála jeleként. Az Egyiptomból való kivonulás összefüggésében még egy új jelentéssel gyarapodtak. A kovásztalan kenyerek, melyeket Izrael népe minden évben a pászkaünnepen evett, az Egyiptomból való szabadító kivonulás sietségére emlékeztetnek; a pusztai manna állandóan Izrael emlékezetébe idézi, hogy Isten szavának kenyeréből él. Végül a mindennapi kenyér az Ígéret földjének gyümölcse, záloga annak, hogy Isten hűséges ígéreteihez. Az „áldás kelyhe” (1Kor 10,16) a zsidók húsvéti vacsorájának a végén a bor ünnepi öröméhez eszkatologikus jelentést kapcsol: Jeruzsálem messiási helyreállításának várását. Jézus úgy alapította meg Eucharisztiáját, hogy a kenyér és a kehely áldásának új és végleges értelmet adott.

2.2.2. Pápai gondolatok

88. Említettük, hogy az irgalmas szeretet magában foglalja azt az érzékenységet és finomságot, melyet a tékozló fiú példabeszéde, valamint az elveszett bárány és drachma hasonlata oly szépen bemutat. Ezért az irgalmas szeretetre leginkább azoknak van szükségük, akik egymás közvetlen közelében élnek: a házastársaknak, a szülőknek és gyermekeknek, a barátoknak; de nem szabad hiányoznia sem a nevelésből, sem a lelkipásztori munkából.

Szent II. János Pál pápa Reconciliatio et poenitentia kezdetű apostoli buzdítása

4. (…) A bánat kifejezése és fogalma nagyon összetett. Ha a metanoiával kapcsolatban nézzük, amint azt a szinoptikusok használják, akkor a bánat a szív belső megváltozását jelenti Isten szavára, Isten országáét. De a bűnbánat az életmód megváltoztatását is jelenti, a szív megtérésével összhangban. Ebben az értelemben a „bűnbánattartás” kiegészül „a bűnbánat méltó gyümölcseinek termésével”. Az ember egész létmódja beletartozik ebbe, kész állandóan a jobbra. A bűnbánat csak akkor igazi és hatékony, ha cselekedetekben és magatartásban valósul meg. Ebben az értelemben a keresztény szóhasználatban a bűnbánat aszkézisnek mondható, mely az ember meghatározott és mindennapi erőfeszítése Isten kegyelmi segítségével; életét elveszti Krisztus akarata szerint, hogy azt valóságosan megnyerhesse, a régi embert levetkőzi, hogy az újat felölthesse, mindent legyűr, ami testi, hogy a lelki érvényesüljön, a földiek helyett a mennyeiekre tör, ahol Krisztus van. A bűnbánat tehát fordulat, mely a szívtől indíttatva a cselekedetekre irányul és átfogja a keresztény ember egész életét.

Mindezekben az értelmezésekben a bűnbánat szorosan kapcsolódik a kiengesztelődéshez, mert az „Istennel és önmagunkkal való kiengesztelődés” megköveteli, hogy legyőzzük azt a gyökeres törést, melyet a bűn okozott. Ez csak belső fordulatban vagy változásban történhet, mely a mindennapi élet bűnbánati cselekményeiben nyilvánul meg. (…)

Szent II. János Pál pápa Dives in misericordia kezdetű enciklikája

38. Az atya önmaga iránti hűsége – amely hűség már az ószövetségi hesed fogalomban benne volt – érzelmileg nagyon telített. Mert ezeket olvassuk: amikor az atya meglátta a házhoz közeledő tékozló fiút, „megindult és hozzáfutva a nyakába borult és megcsókolta”. Bizonyára igen nagy megindultsággal cselekedett; ez adja a fiú iránt tanúsított nagylelkűség magyarázatát, mely később a nagyobbik testvért oly nagy méltatlankodásra indította. Márpedig e megindultság okait a puszta érzelemnél sokkal mélyebben kell keresnünk; az atya ugyanis megérti, hogy valami alapvető jó kerülte el a pusztulást: tulajdon fiának embersége. Mert az örökséget ugyan eltékozolta, embersége azonban biztonságban van, sőt, most újra megtaláltatott. Erről tanúskodnak a szavak, amelyeket az atya a nagyobbik testvérnek mond: „Lakomáznunk és örülnünk kellett, mert ez a testvéred halott volt és életre támadt, elveszett és megtaláltatott”. Ehhez járul még az is, hogy a Lukács szerinti evangélium tizenötödik fejezetében ott találjuk az újra megtalált bárány példabeszédét, majd az újra megtalált drachmáét. Mindkét esetben ki van emelve az öröm, ami a tékozló fiú történetében is jelen van. Az atya önmaga iránti hűsége teljes egészében az elveszett fiú emberségére és méltóságára irányul. Ez a végső magyarázata annak az igen nagy örömnek, melyet a fiú hazaérkezése okozott.

39. Továbbá a fiú iránti szeretetről – arról a szeretetről, mely az atyaság természetéből következik – elmondható, hogy szinte kötelezte az atyát, hogy törődjék fia méltóságával. Mert e törődés határozta meg a szeretetnek azt a stílusát, melyről Szent Pál ezeket mondta: „A szeretet türelmes, a szeretet jóságos... nem keresi a magáét, nem sértődik, nem gondol rosszat..., hanem együtt örül az igazsággal, mindent remél, mindent elvisel...” és „soha meg nem szűnik”. Az irgalom tehát – amint Krisztus a tékozló fiú példabeszédében bemutatja – annak a szeretetnek a természetét hordozza, melyet az Újszövetségben „agapénak” neveznek. Épp ezért ez a szeretet le tud hajolni minden tékozló fiúhoz, minden emberi nyomorúsághoz, különösen pedig mindenfajta erkölcsi nyomorúsághoz, azaz bűnhöz. És amikor ez megtörténik, az, aki az irgalmat megtapasztalja, nem megvetéssel találkozik, hanem azt érzi, hogy újra megtalálták és értékelik őt. Az Atya öröme – mert a fiú „megtaláltatott” és „újjáéledt” – mindenekelőtt egy sérthetetlen értékről tanúskodik, arról, hogy a fiú, jóllehet tékozló lett, nem szűnt meg az atyának fia lenni; de emellett egy visszaszerzett jót is jelez, amennyiben a tékozló fiú visszatért a tulajdon igazságához.

93. Így tehát az igazságosság fundamentuma és egész épülete mindig az irgalmasság birodalmának területére épül. Ez azonban az igazságosságnak új jelentést ad, amely a legegyszerűbben és a legteljesebben a megbocsátásban kerül napvilágra. Ugyanis a megbocsátás mutatja meg – az „elégtételen” és a „fegyvernyugváson” túlmenően, amelyek az igazságosság tartozékai –, hogy szeretetre van szükség ahhoz, hogy az ember megbocsátó tudjon lenni. Ahhoz viszont, hogy a szeretet arca föl tudjon ragyogni, elengedhetetlen, hogy az igazságosság feltételei megvalósuljanak. A tékozló fiú példabeszédét vizsgálva már láttuk ezt a gondolatot: az, aki megbocsát, és az, akinek megbocsátanak, valami alapvető jóban találkozik, ti. abban a méltóságban, amely az ember természetes kincse. Következésképpen ennek a kincsnek nem szabad elvesznie, s őrzéséből, illetve megtalálásából a legnemesebb öröm származik.

Ferenc pápa Lumen Fidei kezdetű enciklikája

19. (…) A hívő élet, mint gyermeki lét annak a forrás és gyökér természetű ajándéknak az elfogadása, amely az emberi élet alapját képezi, és Szent Pálnak a korintusiakhoz intézett kérdésében foglalható össze: „Mid van, amit nem kaptál?” (1Kor 4,7). Éppen ez jelenti Szent Pálnak a farizeusokkal folytatott vitájának a lényegét: a hit vagy a törvény cselekedetei általi üdvösség kérdését. Szent Pál elutasítja azt a magatartást, amelyben az ember saját tetteivel akarja igazolni magát Isten előtt. Az ilyen ember, még ha engedelmeskedik is a parancsolatoknak, akkor is, amikor jót tesz, önmagát állítja középpontba és nem ismeri el, hogy a jóság forrása Isten. Aki így cselekszik, aki önmaga akar igazságának a forrása lenni, hamarosan kiüresedni látja igazságát, és felfedezi, hogy képtelen hűségesen megtartani a törvényt. Magába zárkózik, elszigetelődik az Úrtól és a többiektől, s ezáltal élete értelmetlenné válik, tettei terméketlenek lesznek, mint a vízfolyástól távol álló fa. Szent Ágoston a maga tömör és találó nyelvén így szól: „Attól, aki megteremtett téged, még magadhoz se távolodjál el.” Amikor az ember úgy gondolja, hogy Istentől eltávolodva találja meg magát, zátonyra fut az élete (vö. Lk 15,11–24). (…)

2.3. Liturgikus nézőpont

2.3.1. Az evangéliumi szakasz kapcsolódási pontjai a szentmise szertartásának egyéb szövegeivel

Nagyböjt 4. vasárnapja, az ún. „Laetare-vasárnap”, mely a kezdőének (Vö. Iz 66,10-11) első szavának latin fordításából ered: „Örvendezz, Isten népe!”.

A kezdőének (Vö. Iz 66,10-11) az anyja kebelén megnyugvó gyermek képét idézi fel számunkra, kapcsolódva ezzel az Istennek az evangéliumban is megfigyelhető szülői szeretethez hasonló gondoskodásához.

A kezdő könyörgés a békítés mozzanatával kapcsolható az evangéliumhoz: „Istenünk, te szent Fiad által csodálatos módon magadhoz békítetted az emberiséget” – az Atya békítő szeretete mutatkozik meg a tékozló fiúról szóló példabeszédben is.

Az olvasmány (Józs 5,9a.10-12) az Ígéret földjén folytatott lakomáról szól. Ezzel egyrészt folytatja a nagyböjti kivonulás történetéhez kapcsolódó olvasmányok sorát, másrészt pedig kapcsolódik a mai evangéliumhoz a lakoma motívumával. Érdekes megfigyelni, hogy a példabeszédbeli ifjú az éhsége miatt indult haza Atyjához!

Ez indította az evangélium előtti versben (Lk 15,18) is idézett mondat megfogalmazására: „Fölkelek, és atyámhoz megyek, azt mondom néki: » Atyám, vétkeztem az ég ellen és te ellened. «”. Az Atya viszont nem hallgatja végig, hogy mi indította az ifjút a visszatérésre, hanem örült neki, s rögvest úri lakomával köszöntötte gyermekét. A közös étkezés, lakomázás örömteli motívuma az ó-és az újszövetségi Szentírásban egyaránt kiemelkedően fontos – maga a Szentmise is egy „húsvéti lakoma”.

A válaszos zsoltár (Zsolt 33,2-3.4-5.6-7) továbbviszi ezt a gondolatot, amennyiben – átvitten – az édes íz képével jellemzi az Istent: „Ízleljétek és lássátok, milyen édes az Úr”. Majd pedig a Mindenható irgalmáról és megszabadító erejéről tanúskodik, aki nem rest megsegíteni a hozzá fordulókat: „Kerestem az Urat, és ő meghallgatott engem, és kiragadott minden rettegésből. (…) Az Úr meghallgatta a szegényt, aki hozzá kiáltott, és minden szorongatásából kiszabadította.”

A szentlecke (2Kor 5,17-21) bűnbánatra hív, hangsúlyozva, Isten már „nem tartja számon vétkeinket”: „Isten ugyanis Krisztusban kiengesztelődött a világgal. Nem tartja számon vétkeinket. Krisztus nevében kérünk: engesztelődjetek ki Istennel”.

Az egyetemes könyörgések több ponton kapcsolódnak a tékozló fiú történetéhez: ilyen az Atyához bizalommal való fordulás (a bevezetőben), a testvéri lakoma képe (első és második könyörgés). Az éhezők és rászorulók segítéséhez, valamint az éhségcsillapítás megfelelő módjához kapcsolódik a harmadik és a negyedik könyörgés: „Adj kenyeret az éhezőknek, és munkalehetőséget a rászorulóknak!”; „Add, hogy az emberek ne a bűn árán szerzett örömmel csillapítsák szeretetéhségüket!”. A záró ima pedig a megbocsátásról szól: „Segíts, hogy az ellenünk vétkezőknek készséges szívvel megbocsássunk, és így mi magunk is elnyerhessük tőled bűneink bocsánatát!”.

Az áldozási ének (Lk 15,32) a megtérő bűnös feletti öröm szavait ismétli az evangéliumból: „Örülnöd kell, fiam, mert testvéred halott volt, és életre kelt, elveszett és hazakerült”.

Az áldozás utáni könyörgés pedig az isteni kegyelemért fohászkodik: „Istenünk, te megvilágosítasz minden embert, aki a világra születik. Kérünk, ragyogja be szívünket kegyelmed fénye, hogy mindig úgy gondolkodjunk, ahogy hozzád méltó, fölségednek kedves, és őszintén szeressünk téged.”

2.3.2. Liturgikus énekek

Vigadozzál, Jeruzsálem (538)

http://nepenektar.hu/idoszak/nagybojt/liturgia/34/intr/560/vigadozzal-jeruzsalem-laetare-ierusalem

Vigadtam, mikor azt mondták (539)

http://nepenektar.hu/idoszak/nagybojt/liturgia/34/gr/561/vigadtam-mikor-azt-mondtak-laetatus-sum

Akik az Úrban bíznak (828)

http://nepenektar.hu/idoszak/nagybojt/liturgia/34/tr/655/akik-az-urban-biznak-qui-confidunt-1

Gitáros énekek

Dax: Nem vagyok rá méltó

https://www.youtube.com/watch?v=IPUDfegj_cw

2.4. Pedagógiai nézőpont

2.4.1. Evangélium témáját feldolgozó irodalmi művek

Füle Lajos: Fellebbezés

Mindig lesznek, akik ítélnek,

lesz rá ok is: mindenki foltos,

de akik a Krisztusnak élnek,

fellebbeznek az Irgalomhoz.

Az ajándék

Egy végzős egyetemista fiú már hónapok óta kinézett magának egy sportkocsit az egyik autószalonban. Tudta, apjának nem okozna gondot, hogy megvegye neki, ezért volt olyan bátor, és ezt kérte magának ajándékba annak örömére, hogy befejezi az egyetemet.

A fiú véletlenül megtalálta az apja íróasztalán a kocsi megrendelőlapját. Nagyon megörült, hogy meg fogja kapni a kocsit, és izgatottan várta a diplomaosztó napját. Amikor végre eljött a nagy nap, és megkapta a diplomát, édesapja behívta az irodájába, és ezt mondta:

– Fiam! Büszke vagyok rád, és nagyon szeretlek! Örülök, hogy ilyen jól helyt álltál az egyetemen, és most elkezdheted a nagybetűs életet. Hadd nyújtsam át sok szeretettel ezt az ajándékot – és erre egy szép díszdobozt vett elő.

A fiú izgatottan kezdte el kinyitni a dobozt, és döbbenten látta, hogy egy Biblia volt benne, melybe arannyal bele volt gravírozva a neve. Nagyon mérges lett és ezt üvöltötte:

– Apám! Van egy csomó pénzed és erre csak egy Bibliát vagy képes ajándékba adni!? – végül mérgében elrohant, és otthagyta a Bibliát a kis díszdobozban.

Évekkel később a fiú nagyon sikeres lett az üzleti életben. Volt egy jó állása, csodálatos családja, és mindenki egészséges volt. Egyik nap eszébe jutott az édesapja, hogy meg kellene látogatnia, mivel már idős volt. A diplomaosztó napja óta nem látta. Miközben ezen gondolkodott, telefonon hívták és közölték vele a szomorú hírt, hogy az édesapja meghalt. Nagyon megdöbbent!

Amikor elkezdte intézni a temetés körüli teendőket, elment az apja házába, mivel szüksége volt néhány hivatalos papírra. Amint belépett a házba szomorúság és megbánás fogta el. Apja iratai között keresgélve megtalálta azt a Bibliát, amit kapott tőle. Érintetlenül ott volt az asztalán, ahogy azt ő ott hagyta. Könnyes szemmel nyitotta ki, és az első oldalon a Máté 7,11 szerepelt apja kézírásával: „Ha tehát ti, bár gonoszak vagytok, tudtok jót adni gyermekeiteknek, akkor mennyivel inkább ad jót mennyei Atyátok azoknak, akik kérik.” És ahogy olvasta ezt az igét, a Biblia hátuljából kicsúszott egy slusszkulcs. Annak a sportkocsinak a kulcsa, amit apjától kért. A bilétáján a szalon neve, ahol átveheti, és egy megjegyzés: kifizetve.

Milyen sok alkalommal utasítjuk vissza Jézus ajándékait, csak azért, mert nem abban a csomagolásban kapjuk, mint ahogyan azt kértük!

2.5. Kérdések az evangéliumhoz

– Merem-e belátni a hibáimat, s vállalni érte a következményeket?

– Megrendülök-e a másik ember fájdalmát, nyomorát látva?

3. Oratio – imádság

A szentmise első könyörgése

Istenünk, te szent Fiad által csodálatos módon magadhoz békítetted az emberiséget. Engedd, kérünk, hogy keresztény néped készséges önátadással és élő hittel készüljön a közelgő ünnepekre. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által, aki veled él és uralkodik a Szentlélekkel egységben, Isten mindörökkön örökké. Ámen.

Imádság

Mennyei Atyám, Jézus nevében kérlek, küldd el az emlékezés és a bátorság Lelkét, hogy rád mint mennyei Édesapámra, a másik emberre pedig mint testvéremre tekintsek mindig, és így is éljek! Ámen.

4. Contemplatio – szemlélődés

Örüljünk, mert a testvéred meghalt és életre kelt,
elveszett és újra megkerült (Lk 15,1–3.11–32)

(Forrás: Pixabay)

5. Condivisio – megosztás

Örömhír megfogalmazása: Nekem ebben a szakaszban az az örömhírem, hogy...

– Bármilyen messzire is kerülök az Atyától, ő mindig visszavár.

– Mindig megmaradok Isten gyermekének s embertársam testvérének.

6. Actio – tettekre váltás

Tanúságtétel megfogalmazása: Az evangéliumi szakasz arra ösztönöz, hogy…

– Merjek bízni az Atyában, merjem hinni, hogy nem mond le rólam.

– Az örömhír feladattá is válik, hogy erre mindig emlékezzem, és ennek a fényében éljek, járjak!

Impresszum

A Lectio divina segédanyagok, amiknek felépítése a lectio divina módszer felosztását követi, segítik az evangéliumi szakasz imádságos elmélyítését.

Lectio divina segédanyag, Nagyböjt 4. vasárnap („C” év)

Borítófotó © Pixabay

A Biblia szövegének fordításait a következő forrásokból vettük át:

– liturgikus szöveg: igenaptar.katolikus.hu (utolsó letöltés 2020. szeptember 18.)

– a görög szöveget az SBLGNT (utolsó letöltés 2020. május 11.)

– latin fordítás: Vatikán online ar chívuma (utolsó letöltés 2020. május 14.)

– további magyar fordítások: szentiras.hu (utolsó letöltés 2020. május 12.)

Az egyházatyák gondolatait a Catena Aurea német nyelvű kiadvány alapján Asztalos Lívia fordította.

Katolikus Egyház Katekizmusa: archiv.katolikus.hu/kek (utolsó letöltés 2020. május 15.)

Pápai gondolatok: regi.katolikus.hu (utolsó letöltés 2020. szeptember 14.)

Füle Lajos: Fellebbezés – https://keresztyenversek.wordpress.com/tag/itelkezes/

Az ajándék – https://honlap.parokia.hu/lap/hirlevel/ujsag/cikk/mutat/4352/?i=742

A Lectio divina segédanyag összeállításában a lectio divina munkacsoport működött közre, melynek vezetője Nyúl Viktor, egykori és jelenlegi tagjai pedig: Asztalos Gábor Tamás, Asztalos Lívia, Csonka Laura, Endrédi Melinda, Geiszelhardt Sára, Görföl Tibor, Grász-Szily Boglárka, Haász Rebeka Anna, Fazekas Zsófia, Hegyi László, Járai Ferenc, Máté Mária Magdolna Teréz nővér, Mohay Réka, Molnár Dzsenifer, Nyúlné Révfalvi Ildikó, Paal Ágnes, Rácz Dávid, Rácz Édua Anna, Roszkopf Rita, Sárszegi Judit, Szabóné Nagy Katalin, Vermes Nikolett, Zimonyi Géza.

Ezen kiadvány tartalma szerzői jogi védelem alatt áll. A szerzői jogok tulajdonosai a fentebb említett esetekben az ott megjelölt jogtulajdonosok, külön meg nem jelölt esetekben a Pécsi Egyházmegye. Hitbuzgalmi és lelkipásztori célra a kiadvány anyaga szabadon felhasználható.

Kiadja a Pécsi Egyházmegye, 2022

7621 Pécs, Dóm tér 2.

E-levélcím: lectio.divina@pecs.egyhazmegye.hu

Honlap: lectiodivina.hu

Verziószám: 1.03